Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-18 00:00:00

10.11.2020 року адвокат Кострюков В.І., який діє від імені та в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання удаваним договору купівлі-продажу та визнання права власності на квартиру до [PERSON] , третя особа на стороні позивача [PERSON] , третя особа на стороні відповідача [PERSON] . В обґрунтування заявлених позовних вимог представником позивача зазначено, що на початку 2013 року [PERSON] вирішив придбати квартиру у м. Києві та у подальшому відчужити її на користь сина [PERSON] . Пошуком квартири займався ріелтор, який на початку року повідомив [PERSON] про те, що є хороший варіант, однак продаж терміновий. [PERSON] у зв`язку з зайнятістю на роботі не міг бути присутнім під час укладення договору купівлі-продажу, а також не мав можливості видати довіреність на вчинення дій від його імені іншою особою. У зв`язку з чим звернувся до своєї знайомої [PERSON] з проханням придбати квартиру за адресою: [ADDRESS] , а у подальшому, переоформити право власності на нього. [PERSON] погодилася на зазначену вище пропозицію. [PERSON] передав їй кошти, квартиру було придбано 01.02.2023 року, однак зареєстровано на матір [PERSON] - [PERSON] . Інтереси [PERSON] за довіреністю представляла [PERSON] . В подальшому, [PERSON] запропонував [PERSON] перереєструвати квартиру на його сина [PERSON] відповідно до їх домовленостей раніше. Однак, остання під різними приводами відтерміновувала перереєстрацію. [PERSON] повідомив [PERSON] , що змушений буде звернутися до правоохоронних органів з заявою про вчинення останньою шахрайства. Розуміючи ситуацію, [PERSON] погодилася на перереєстрацію права власності. 28.12.2018 року КП «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» (державний реєстратор Прошкін О.В.) було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за [PERSON] . У 2020 році позивачеві випадково стало відомо, що власником квартири є [PERSON] , а рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ним скасовано на підставі наказу Міністерства юстиції України від 05.03.2020 року. Державну реєстрацію скасовано у зв`язку з тим, що не було надано всіх необхідних документів для такої реєстрації. Позивач вважає, що [PERSON] умисно не надала всіх необхідних документів, щоб у подальшому, з формальних підстав скасувати його право власності на квартиру. Договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , укладений 01.02.2013 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Первушиною Н.Ю., на думку позивача, є удаваним правочином, оскільки насправді зазначений правочин повинен був бути укладений між [PERSON] та [PERSON] , а після укладення такого правочину, [PERSON] мав намір відчужити квартиру на користь свого сина [PERSON] . Просив визнати договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , укладений 01.02.2013 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Первушиною Н.Ю. удаваним правочином; визнати, що 01.02.2013 року замість договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] ; припинити право власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . 11.01.2021 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 11.01.2021 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про забезпечення позову. 16.12.2021 року представником відповідачки подано до суду письмові пояснення та докази на їх підтвердження, відповідно до змісту яких відповідачка [PERSON] не визнала заявлені до неї вимоги, просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 12.09.2022 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні 19.07.2023 року сторони відсутні. Представник позивача подав заяву про відкладення судового розгляду справи, посилаючись на зайнятість у розгляді іншої справи, однак доказів на підтвердження причин неявки у судове засідання не подав. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, з будь-якими клопотаннями станом на 19.07.2023 року до суду не зверталася. Треті особи [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні відсутні, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, письмових пояснень щодо позову до суду не надсилали, з будь-якими іншими клопотаннями також не зверталися. Суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі даних. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 01.02.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Первушиною Н.Ю. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , укладений 01.02.2013 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Первушиною Н.Ю. є удаваним правочином, оскільки насправді зазначений правочин повинен був бути укладений між [PERSON] та [PERSON] , а після укладення такого правочину, [PERSON] мав намір відчужити квартиру на користь свого сина [PERSON] . Заперечуючи проти позову, [PERSON] зазначила, що 01.02.2013 року між нею та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Первушиною Н.Ю. В зазначеній вище квартирі з 17.08.2013 року зареєстровані вона, її дочка [PERSON] та внук [PERSON] . Після реєстрації в м. Києві, вона відлетіла до Італії, де знаходилася постійно. В серпні 2019 року їй стало відомо, що її квартиру, невідомо який чином, перереєстровано на [PERSON] , який є сином [PERSON] . За даним фактом [PERSON] звернулася до правоохоронних органів та станом на теперішній час ведеться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12019100010008068 від 24.09.2019 року, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, який приєднано до матеріалів справи. Крім того, представником [PERSON] було подано скаргу до Міністерства юстиції України щодо незаконної перереєстрації її квартири на [PERSON] . Зазначену скаргу задоволено, 05.03.2020 року рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.12.2018 року № 44887830, прийняте державним реєстратором КП «Реєстраційний центр реєстрації нерухомого майна та бізнесу» Прошкіним О.В., скасовано. Відповідачкою також надано суду копії закордонних паспортів її та [PERSON] , що підтверджують їх перебування, станом на день переоформлення квартири на [PERSON] , за кордоном. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України). Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. Єдиним правовим наслідком кваліфікації правочину як удаваного є застосування до правовідносин, які виникли на його підставі норм, що регулюють цей правочин. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року в справі № 576/564/21 (провадження № 61-19258св21) вказано, що: «якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України). У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір,

Outcome: dismissed