Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON] , в якій просив встановити факт його постійного проживання разом зі спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] , з липня 2015 року по [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , яка на час відкриття спадщини була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . Батьки спадкодавця померли: мати [PERSON] - [INFO] , батько [PERSON] - [INFO] . Рідні брати спадкодавця померли: [PERSON] - [INFO] , [PERSON] - [INFO] . [PERSON] у шлюбі не перебувала, дітей в неї не було. Зведений брат спадкодавця [PERSON] за життя спадкодавця стосунки з нею не підтримував. [PERSON] є цивільним чоловіком померлої [PERSON] , з липня 2015 року постійно проживав у неї за адресою: [ADDRESS] , спочатку допомагав по господарству, а потім вони стали жити як чоловік та дружина, вирішували сімейні справи, вели спільне господарство, відвідували разом одну поліклініку № 3 Новобаварського району, витрати здійснювали за сумісні кошти, робили заощадження. 22.05.2022 разом поїхали до м. Львів, де мешкали сумісно. 15.06.2022 [PERSON] поїхала до м. Харкова щоб отримати пенсію та звернутися до лікарні, оскільки погано себе почувала, та обіцяла повернутись через десять днів. З 17.06.2022 вона перестала відповідати на дзвінки. Позивач, виїхавши терміново до м. Харкова, у помешканні виявив труп спадкодавця, після чого викликав поліцію. [PERSON] здійснив кремування та поховання померлої [PERSON] за власні кошти. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, що складається з домоволодіння по [ADDRESS] і домоволодіння по [ADDRESS] , земельної ділянки в Зміївському районі і акцій заводу «Елеватормельмаш». Протягом встановленого законом шестимісячного строку [PERSON] 25.08.2022 звернувся в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, та постановою нотаріуса від 04.05.2023 у видачі свідоцтва на спадщину йому було відмовлено. Позивач зазначив, що інші спадкоємці, які могли б прийняти спадщину після смерті спадкодавця [PERSON] , крім нього та зведеного брата спадкодавця - [PERSON] , відсутні. Через наведені обставини позивач змушений звернутися до суду із заявою про встановлення факту його постійного проживання разом із спадкодавцем з липня 2015 року по 28 червня 2022 року. 12.06.2023 ухвалою суду позовну заяву прийнято до провадження, відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання. До участі в справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Харківську міську раду (а.с.65-67). 11.07.2023 ухвалою суду, не виходячи до нарадчої кімнати, задоволено клопотання позивача про виклик свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с.52-55,79-82). 11.07.2023 ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.83-84). В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, проти заочного розгляду справи не заперечував. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач, згідно з вимогами ч. 11 ст. 128 ЦПК України, у судове засідання не з`явився, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подавав. Належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи третя особа Харківська міська рада, згідно з вимогами ч. 8 ст. 128 ЦПК України, у судове засідання не з`явилась, письмові пояснення щодо позову не подавала. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 ст. 131 ЦПК України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно зі статтею 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, зі згоди позивача, не виходячи до нарадчої кімнати, 02.08.2023 постановив ухвалу про заочний розгляд справи , що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача [PERSON] , свідків [PERSON] та [PERSON] , дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України, за змістом частин 1,2 якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). За змістом ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 760/5425/17 (провадження № 61-18392св19) вказано, що «справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження з`ясується, що має місце спір про право, суд залишає заяву без розгляду та роз`яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах. Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного суду від 26.01.2022 у справі № 165/2486/19. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Судовим розглядом встановлено, що [INFO] у м. Харкові померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.33). З копій свідоцтв про смерть вбачається, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] ; [PERSON] померла [INFO] ; [PERSON] помер [INFO] (а.с.34-37). Згідно з копією договору про поділ спадкового майна, укладеного 28.02.2020 між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , посвідченого державним нотаріусом Другої ХМДНК Волохіною О.В., р.6-109, сторони договору є спадкоємцями за заповітом, що посвідчений П`ятою ХДНК 03.02.2010 за р. № 3-55 на майно померлого [INFO] їх рідного брата [PERSON] , та за даним договором у власність [PERSON] переходить: житловий будинок [ADDRESS] ; земельна ділянка площею 0,0885 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 6310137900:14:014:0001; у власність [PERSON] переходить житловий будинок [ADDRESS] ; земельна ділянка площею 0,1000 га що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 6310137900:16:004:0002 (а.с.19) З копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 28.02.2020 державним нотаріусом Другої ХМДНК Волохіною О.В., р. № 6-111, вбачається, що спадкоємцем майна померлого [INFO] [PERSON] , а саме земельної ділянки площею 0,0885 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 6310137900:14:014:0001, на підставі заповіту, посвідченого П`ятою ХДНК 03.02.2010 за р. № 3-55 та Договору про поділ спадкового майна, посвідченого Другою ХМДНК 28.02.2020 р. № 6-109, є його сестра [PERSON] , [INFO] (а.с.10). Право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0885 га кадастровий номер 6310137900:14:014:0001 та на житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] 28.02.2020, що підтверджується копіями Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.20,27). Право приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] 28.02.2020, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.28). Згідно з копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 452127 від 28.07.2005, власником земельної ділянки площею 0,1000 га кадастровий номер 6310137900:16:004:0002 є [PERSON] (а.с.29). Згідно з копією державного акту на право приватної власності на землю від 07.11.2000 р. № 5550, власником земельної ділянки площею 0,1200 га, що розташована на території Таранівської сільської ради с.т «Пролісок» ділянка № [NUMBER] , є [PERSON] (а.с.30). Надані позивачем копія Акту № 002911 та копія договору-замовлення № 004654 на організацію та проведення поховання свідчать про те, що [PERSON] займалася організацією поховання [PERSON] (а.с.39,40). Згідно з копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 558 від 30.08.2005 (а.с.22). Відповідно до положень ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Разом з тим, позивачем не надано доказів щодо не укладення ним нового шлюбу після розірвання шлюбу з [PERSON] , з клопотаннями про витребування відповідних доказів позивач до суду не звертався. 25.08.2022 [PERSON] звернувся до державного нотаріуса Другої ХМДНК із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.24) На підставі заяви [PERSON] після смерті [PERSON] державним нотаріусом Другої ХМДНК 25.08.2022 заведена спадкова справа № 206/2022, номер у спадковому реєстрі 69610758, що підтверджується копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.21). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 04.05.2023 №478/02-31 державний нотаріус Другої Харківської міської державної нотаріальної контори Радкевич К.В. відмовила [PERSON] у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на житловий будинок та земельну ділянку по [ADDRESS] після померлої [INFO] [PERSON] , оскільки ним не надано документи, які підтверджують факт проживання однією сім`єю зі спадкодавцем [PERSON] не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Державним нотаріусом за даними Спадкового реєстру 25.08.2022 здійснено перевірку відсутності/наявності заповіту після померлої [INFO] [PERSON] та встановлено, що заповіти від її імені відсутні, спадкоємців за законом першої, другої, третьої черг немає. Мати спадкодавця [PERSON] померла [INFO] , батько спадкодавця [PERSON] помер [INFO] . На час відкриття спадщини [PERSON] у шлюбі не перебувала, дітей у неї не було. Рідний брат спадкодавця [PERSON] помер [INFO] , рідний брат спадкодавця [PERSON] помер [INFO] . На час відкриття спадщини [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] одна. До Другої ХМДНК крім заяви [PERSON] про прийняття спадщини інших заяв від будь-яких інших осіб про прийняття спадщини не надходило (а.с.25-26). В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що померлу [PERSON] знала з 2001 року, а позивача [PERSON] знає з 2015 року. Позивач проживав разом з [PERSON] та її братами [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , спочатку допомагав по господарству, а потім [PERSON] та [PERSON] почали жити як чоловік та дружина, [PERSON] казала їй, що [PERSON] є її співмешканцем. Свідок [PERSON] пояснила, що знає позивача з 2014 року та з ним її познайомила [PERSON] . Позивач з [PERSON] почали зустрічатись з початку січня 2015 року, а з 2016 року почали проживати разом, їздили на дачу, проводили ремонтні роботи разом. Як зазначено у п. 21 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно врахувати правила частини другої статті 3 СК (2947-14) про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків. Відповідно до положень ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення з спадкодавцем спільного господарства, наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини(рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99). Згідно з ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц (провадження №14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)». Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Вказані обставини судом не встановлено і матеріалами справи не підтверджено жодними доказами, а покази свідків не можуть бути єдиною та достатньою підставою для встановлення вказаного факту. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивач не надав належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження спільного проживання з [PERSON] , ведення ними спільного бюджету, господарства та побуту, спільної праці, позивачем не доведено обставину, на яку він посилається у позові, що між ним та [PERSON] виникли відносини, притаманні подружжю. Окрім того, суд зазначає, що у даній справі позовні вимоги позивачем пред`явлені до [PERSON] , якого позивач вказав, як зведеного брата померлої [PERSON] . Разом з тим, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження даної обставини. Згідно з ч. 1 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. За положеннями частин 1, 2 ст. 51 ЦПК України залучення співвідповідача, заміна первісного відповідача здійснюється судом першої інстанції лише за клопотанням позивача. Орган місцевого самоврядування - Харківська міська рада залучена судом до участі в справі в якості третьої особи, позивачем клопотання про залучення до участі в справі Харківську міську раду в якості співвідповідача або про заміну первісного відповідача на Харківську міську раду не подано. У постанові Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 686/20282/21 викладений правовий висновок, згідно з яким підставою для вступу (залучення) в судовий процес третьої сторони, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення у майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною в зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи. Лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть. Саме такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15.05.2023 у справі № 352/371/21. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Зазначений висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц Отже, в даному випадку позивачем не доведено, що відповідач [PERSON] повинен відповідати за пред`явленим позовом. Належним відповідачем у даній справі є Харківська міська рада. Враховуючи наведене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з тим, що позов пред`явлений до неналежного відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed