Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-26 00:00:00

10.02.2023 року позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання права особистої приватної власності на земельну ділянку, мотивуючи свій позов тим, що він 12.05.2006 року придбав земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Маючи намір продати вказану земельну ділянку, він звернувся до приватного нотаріуса для посвідчення договору купівлі-продажу, однак нотаріус відмовився посвідчувати договір без згоди його колишньої дружини, оскільки на момент набуття права власності на земельну ділянку він був у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] ( [PERSON] ). Однак, рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 08.10.2012 року їх шлюб було розірвано. Спільне майно подружжя було поділено у добровільному порядку без звернення до суду чи нотаріуса. Жодних претензій стосовно користування чи розпорядження майном з 2012 року між ними не виникало. Спірна земельна ділянка була придбана за власні кошти позивача, які він взяв у борг за договором позики і за особисті кошти, які отримав у дар. Позивач, будучи законним власником земельної ділянки, не має можливості розпоряджатися своєю власністю, тому змушений звертатися до суду за захистом свого законного інтересу та права на розпорядження своїм особистим майном. Просить визнати особистою приватною власністю [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0, 07 га, що знаходиться по [ADDRESS] , кадастровий номер 0724510100:03:014:0007, із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, витрати з оплати судового збору залишити за позивачем. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2023 року, справа передана на розгляд судді Н.В. Шептицькій ( ас 20). Ухвалою судді Рожищенського районного суду Волинської області від 13.02.2023 року позовна заява була залишена без руху та наданий строк для усунення недоліків ( ас 21-22). 03 березня 2023 року позивач подав до суду заяву на усунення, вказаних в ухвалі від 13.02.2023 року, недоліків ( ас 25, 26). Ухвалою судді Рожищенського районного суду Волинської області від 06.03.2023 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, витребувано матеріали нотаріальної справи і призначено підготовче засідання на 28.03.2023 року ( ас 27-28), яке було відкладено на: 02.05.2023 року ( ас 42-44), 22.05.2023 року ( ас 69-70), 05.06.2023 року ( ас 85-86). Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 05.06.2023 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті ( ас 103-104). Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, хоча були вчасно і належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду справи. 27.07.2023 року через «Електронний суд» представник позивача подав суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити у його та позивача відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити ( ас 143). Відповідач у судове засідання не з`явилася, хоча була вчасно і належним чином повідомлена про день, час і місце розгляду справи , згідно частини 11 статті 128 ЦПК України ( ас 110, 122, 131, 142). Відзиву на позовну заяву не подала. Суд ухвалив судове засідання проводити у відсутності учасників справи, згідно частини 1 статті 223 ЦПК України. У відповідності до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно частин 4, 5 статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення ( виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Датою прийняття рішення у цій справі є 27.07.2023 року - дата складення повного судового рішення. Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позовної заяви, дослідивши і об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд встановив наступне. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.05.2001 року, який був розірваний на підставі рішення суду, що підтверджується рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 08.10.2012 року у справі № 0314/1388/2012 ( ас 7-8). За час спільного подружнього життя, 12.06.2006 року була придбана земельна ділянки загальною площею 0, 07 га, що знаходиться по [ADDRESS] , кадастровий номер 0724510100:03:014:0007, із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, ринковою вартістю станом на 01.02.2023 року - 95 000, 0 грн, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 12.05.2006 року ( ас 3-4), Державним актом на право власності на земельну ділянку від 30.08.2006 року ( ас 5-6), висновком про вартість майна від 01.02.2023 року ( ас 15), заявою [PERSON] від 12.05.2006 року ( ас 57), матеріалами нотаріальної справи ( ас 53-62). Надаючи правову оцінку встановленим у судовому засіданні фактичним обставинам справи, суд керується такими нормами права. Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України ( ЦК України в редакції станом на 12.05.2006 року і далі) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно частини першою статті 36 СК України ( СК України в редакції станом на 12.05.2006 року і далі), шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, а законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати ( виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування вказаної презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. На підтвердження своїх позовних вимог позивач посилається на договір дарування грошей від 10.05.2005 року на суму 1 500 доларів США, що був укладений в простій письмовій формі між ним та його батьком [PERSON] ( ас 18-19). Згідно частини 1 статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно ( дарунок) у власність. Згідно частини 5 статті 719 ЦК України, договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Неоподатковуваний мінімум доходів громадян або мінімум доходів громадян, з якого не стягується податок - грошова сума розміром у 17 гривень, встановлена пунктом 5 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодексу України, яка застосовується при посиланнях на неоподаткований мінімум доходів громадян в інших законах, за винятком норм адміністративного та кримінального законодавства у частині кваліфікації злочинів або правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги. З офіційного сайту НБУ України вбачається, що станом на 10.05.2006 року офіційний курс НБУ 1 гривня до 1 долара США становила: 1 долар США = 5,05 гривень. Таким чином, оскільки стаття 719 ЦК України передбачає, що договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, тобто більше 850 грн, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, то договір дарування грошей від 10.05.2006 року на суму 1 500 доларів США, що станом на 10.05.2006 року становило 7 575 грн, мав бути нотаріально посвідчений. Згідно частини 1 статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не є належним та допустимим доказом при розгляді справи в порядку ЦПК України. Таким чином, суд не приймає як належний та допустимий доказ договір дарування грошей від 10.05.2006 року, укладений в простій письмовій формі між позивачем та його батьком [PERSON] , на підтвердження позовних вимог [PERSON] . Інших належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог позивачем не надано. Одночасно, суд звертає увагу на ту обставину, що в позовній заяві [PERSON] також зазначає, що спірна земельна ділянка була придбана за його особисті кошти, які він взяв у борг за договором позики ( ас 1 зв). Проте, будь яких доказів цього позивач суду не андав. Само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання. Тобто, придбавши нерухоме майно під час перебування в шлюбі, [PERSON] та [PERSON] набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених вище положень та її право на рівну частку в майні презюмується і позивач вказану презумпцію не спростував. Таким чином, проаналізувавши зібрані і досліджені при розгляді справи всі докази, надані позивачем, в їх сукупності, системно проаналізувавши чинне законодавство, що регулює спірне питання, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] за їх необгрунтованістю та недоведеністю. Згідно пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed