Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-31 00:00:00

У липні 2022 року позивач [PERSON] звернулася до суду із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позову посилалася на те, що вона з 01.12.2021 року працювала у ПП «Сталь Торг» на посаді бухгалтера-експерта та 16.05.2022 року була звільнена за згодою сторін. На момент звільнення розрахунок із позивачем проведений не був, крім того, відповідач навіть не повідомив позивача про розмір та склад належних їй при звільненні виплат. Точної суми заборгованості позивач не знає. 09.06.2022 року позивач направила до відповідача заяву-претензію, однак будь-якої відповіді вона не отримала. Позивачем розраховано заборгованість по заробітній платі яка складає 39 600 грн. Заборгованість щодо невиплати компенсації за невикористану відпустку складає 3 600 грн. Крім того, у зв`язку із порушенням встановлених строків виплати заробітної плати, позивачем розраховано суму компенсації втрати частини доходів, яка складає 283,40 грн. та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 16.05.2022 року по 15.07.2022 року, який складає 15 000 грн. Враховуючи викладене, позивач змушена звернутися до суду та, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 15.02.2023 року, просити стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі, яка складається із: - заборгованості по заробітній платі у розмірі 14 400,00 грн. із зобов`язанням здійснити нарахування та виплату індексації заробітної плати станом на дату винесення судом рішення по справі; - компенсації за невикористану відпустку, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати заробітної плати без урахування відрахувань і податків, зобов`язавши відповідача утримати та сплатити всі відрахування і податки передбачені законом із розрахунку, станом на дату винесення судом рішення по справі; - середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із розрахунку середньоденної заробітної плати позивача у розмірі 369,23 грн. за кожен день затримки, починаючи з наступної дати після звільнення до винесення рішення судом по справі. Також просила стягнути судові витрати по справі у вигляді судового збору та витрат на правову допомогу. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.10.2022 року прийнято до розгляду, відкрито провадження по цивільній справі та призначено судове засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.01.2023 року клопотання представника позивача - адвоката Бондаренка Д.В. про витребування доказів було задоволено, витребувано у ПП «Сталь Торг» наступні документи: договір про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги (договір позики) № 2912/21 від 29.12.2021 року; належним чином завірену копію заяви позивача [PERSON] про надання поворотної фінансової допомоги із зазначенням строку повернення зазначеної фінансової допомоги; належним чином завірену копію наказу підписаного посадовою особою ПП «Сталь Торг» про надання та перерахування поворотної фінансової допомоги; документи, що свідчать про відсутність претензій з боку позивача [PERSON] щодо існуючої заборгованості із заробітної плати; інформацію з якої дати позивач [PERSON] фактично почала працювати у відповідача ПП «Сталь Торг»; інформацію та належним чином завірені копії документів яким чином нараховувалась та сплачувалась заробітна плата позивачу [PERSON] з жовтня 2022 року. На виконання зазначеної ухвали представником позивача - адвокатом Рак Т.С. було надано письмові пояснення у яких вона зазначила, що договір поворотної фінансової допомоги було укладено 29.12.2021 року між відповідачем та позивачем усно на прохання [PERSON] , після чого [PERSON] надала відповідачу реквізити свого рахунку на який відповідачем було перераховано обумовлену суму - 15 000,00 грн. з призначенням платежу - поворотна фінансова допомога. Про згоду на укладення зазначеного договору свідчить те, що [PERSON] на протязі часу з 29.12.2021 року по теперішній час не заявляла про небажання отримання зазначених коштів, надала реквізити свого рахунку та знала, що зазначені кошти є поворотною фінансовою допомогою, оскільки таке визначення зазначено в призначенні платежу, де зазначено платником ПП «Сталь Торг». Більше того, [PERSON] на протязі всього часу з 29.12.2021 року розпоряджалася зазначеними коштами. Заробітна плата була нарахована [PERSON] у розмірі згідно штатного розкладу - 7 200,00 грн. на місяць, на підтвердження чого представником відповідача надано копії розрахункових відомостей за грудень 2021 року по лютий 2022 року та копії табелів обліку робочого часу за вказаний період. Виплата заробітної плати здійснювалась готівковими коштами. Далі зазначає, що у зв`язку з початком 24.02.2022 року військової агресії рф проти України, ПП «Сталь Торг» на випадок можливої окупації території м. Дніпра вивезло з м. Дніпро до Закарпатської області більшість документів щодо своєї діяльності з метою недопущення потрапляння документів до рук окупантів. В результаті перевезення документів, частина з них втрачена, у зв`язку з чим частину витребуваних документів відповідач не може надати до суду. Представник відповідача - адвокат Рак Т.С. надала до суду відзив на позовну заяву у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначила, що [PERSON] у період з 01.03.2022 року по 16.05.2022 року перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, що підтверджується заявою [PERSON] та наказом від 28.02.2022 року про надання відпустки. 29.12.2021 року [PERSON] було виплачено заробітну плату за грудень 2021 року та на її прохання 29.12.2022 року на рахунок, відкритий на ім`я [PERSON] , було перераховано поворотну фінансову допомогу у розмірі 15 000,00 гривень, строк повернення якої за домовленістю між ППП «Сталь Торг» та позивачем встановлено до 01.02.2022 року. У зв`язку з тим, що [PERSON] не здійснила повернення зазначених коштів, виплачених як поворотна фінансова допомога в обумовлений строк, між позивачем та відповідачем було досягнуто домовленості, що кошти у розмірі 14 400,00 грн. на підставі ст. 601 ЦК України позивачем зараховуються у якості заробітної плати за січень та лютий 2022 року. Будь-яких заперечень з боку [PERSON] не було. Про відсутність заборгованості відповідача перед позивачем з виплати заробітної плати свідчить те, що позивач у період роботи з 01.12.2021 року по 16.05.2022 року не мала претензій до відповідача щодо виплати заробітної плати. Оскільки у період з 01.03.2022 року по 16.05.2022 року позивач перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, то заробітна плата за зазначений період не нараховувалась. Викладене свідчить про те, що твердження позивача про наявність заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 39 600,00 грн. не відповідає дійсності, не підтверджується належними доказами та спростовується зазначеним доказами, а тому відсутні підстави для нарахування компенсації позивачу втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати. Розрахунок позивача щодо суми компенсації за невикористану відпустку є безпідставним та невірним, оскільки позивачем, при його здійсненні враховано заробітну плату за період перебування позивача у відпустці без збереження заробітної плати. Відповідач надає обґрунтований розрахунок суми компенсації невикористаної відпустки, відповідно до якого така сума складає 1 457,67 грн. Оскільки позивач не заперечувала проти того, щоб кошти, отримані нею в рахунок поворотної фінансової допомоги, були зараховані у рахунок заробітної плати за січень 2022 року та лютий 2022 року, а також компенсації за невикористану відпустку, отже відповідач не має заборгованості перед позивачем з виплати заробітної плати та інших компенсаційних виплат. Враховуючи зазначене, відсутні підстави для виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку. Щодо стягнення судових витрат у вигляді витрат на правову допомогу зазначила, що вони є необґрунтованими, оскільки їх розмір є значно завищеним та не відповідає принципам розумності та справедливості. Позивач [PERSON] надала до суду відповідь на відзив на позовну заяву у якій, посилаючись на те, що відзив не містить документів з яких можна встановити, відсутність претензій з боку позивача щодо існуючої заборгованості із заробітної плати, на які у відзиві посилається відповідач, додатки до відзиву не містять відомостей, щодо розрахунку із позивачем в день звільнення, не містять відомостей про розмір та складові належних позивачу при звільненні виплат, в тому числі, за невикористану відпустку. а також на те, що відзив не містить документів з яких можна встановити, відсутність претензій з боку позивача щодо існуючої заборгованості із заробітної плати, на які у відзиві посилається відповідач, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Також зазначила, що посилання відповідача у відзиві на те, що позивач отримувала безвідсоткову поворотну фінансову допомогу замість заробітної плати та з цього приводу не мала заперечень, є надуманими та безпідставними. Крім того, відповідачем не надано доказів неспівмірності витрат на правову допомогу, не наведено ґрунтовних підстав для зменшення таких витрат. Позивачем 15.02.2023 року було надано до суду заяву про збільшення позовних вимог у якій вона просила стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі, яка складається із: заборгованості по заробітній платі у розмірі 14 400,00 грн. із зобов`язанням здійснити нарахування та виплату індексації заробітної плати станом на дату винесення судом рішення по справі; компенсації за невикористану відпустку, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати заробітної плати без урахування відрахувань і податків, зобов`язавши відповідача утримати та сплатити всі відрахування і податки передбачені законом із розрахунку, станом на дату винесення судом рішення по справі; середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із розрахунку середньоденної заробітної плати позивача у розмірі 369,23 грн. за кожен день затримки, починаючи з наступної дати після звільнення до винесення рішення судом по справі; суми вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку. Представник відповідача - адвокат Рак Т.С. надала до суду відзив на заяву [PERSON] про збільшення позовних вимог у якому просила відмовити у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог, оскільки позивачем, збільшуючи вимогу про стягнення із відповідача компенсації по день винесення рішення та заявляючи вимогу про стягнення із відповідача суми вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку, не було доплачено судовий збір та відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. У своїй заяві від 17.03.2023 року позивач [PERSON] відмовилася від частини позовних вимог, а саме від вимоги про стягнення із відповідача суми вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку (а.с. 139). Позивач [PERSON] надала до суду відповідь на відзив на заяву позивача щодо збільшення позовних вимог, у якій вона зазначила, що у відзиві та письмових поясненнях відповідач зазначає про усне укладання договору поворотної фінансової допомоги 29.12.2021 року на прохання позивача та про перерахування на рахунок позивача поворотної безвідсоткової фінансової допомоги в сумі 15 000,00 грн., проте позивач вважає вказані твердження хибними та такими, що не підтверджуються належними та допустимими доказами. Відзив, письмові пояснення та додатки до них не містять документів, які могли б свідчити про укладання договору поворотної фінансової допомоги від 29.12.2021 року між позивачем та відповідачем, а саме: заяви позивача про надання поворотної фінансової допомоги із зазначенням строку повернення зазначеної фінансової допомоги, наказу підписаного посадовою особою відповідача про надання та перерахування поворотної фінансової допомоги, договору про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги (договір позики) № 2912/21 від 29.12.2021 року, на який посилається відповідач у відзиві, письмових поясненнях та який зазначено в призначенні платежу платіжного доручення № 1779 від 29.12.2021 року. Натомість, відповідачем надано штатний розклад, табель обліку робочого часу за січень, лютий 2022 року, які підтверджують, що позивач дійсно працювала у відповідача в січні, лютому 2022 року, тому відповідач повинен був виплатити позивачу заробітну плату, чого зроблено не було. Щодо усного укладання договору поворотної фінансової допомоги від 29.12.2021 року позивач зазначила, що у даному випадку договір поворотної фінансової допомоги міг бути укладений тільки в письмовій формі, усна форма даного договору у даному випадку Законом не передбачена, до того ж відповідачем не надано оригіналу такого договору для огляду у судовому засіданні, не долучено його копій і до матеріалів справи. Щодо перевезення витребуваних судом документів до Закарпатської області, внаслідок початку бойових дій та збройної агресії рф, яка почалася 24.02.2022 року, а потім таких втрату документів, то на думку позивача, відповідач вводить суд в оману щодо вказаних фактів та взагалі існування зазначених документів, оскільки, на думку позивача, не можливо втратити те, чого взагалі ніколи не існувало, жодного доказу існування вказаних документів суду не надано. Окрім того, відповідачем в наданих до суду відзивах, поясненнях та доданих до них документах не спростовано факту не розрахунку відповідачем на дату звільнення позивача, не виплати заборгованості із заробітної плати із відповідними нарахуваннями та компенсаціями, які передбачені при звільненні, нарахування передбачених податків та зборів, індексації заробітної плати. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Бондаренко Д.В. у судовому засіданні надали пояснення аналогічні заявленим вимогам та викладеним у відповіді на відзив, просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В подальшому позивач надала до суду заяву у якій просила розгляд справи проводити без застосування засобів технічної фіксації судового засідання, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача - адвокат Рак Т.С. у судовому засіданні надала заперечення аналогічні викладеним у відзиві та письмових поясненнях, проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила відмовити у повному обсязі. В подальшому відповідач у судове засідання не з`явилася, своє клопотання про виклик та допит свідків, яке було задоволено судом у судовому засіданні, не підтримала, про причини неявки суд не повідомила. Суд також враховує, що складовим елементом права на справедливе судочинство є судовий розгляд справи упродовж розумного строку (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Світлана Науменко проти України» від 09 листопада 2004 року, пункт 86; «Странніков проти України» від 03 травня 2005 року, пункт 40; «Лещенко і Толюпа проти України» та «Смирнова проти України» від 08 листопада 2005 року, пункт 54, «Антоненков та інші проти України» від 22 листопада 2005 року, пункт 41). Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Також, у рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Германії» від 04.10.2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. З огляду на вказане, зважаючи на відкладення судового засідання, призначеного на 12.04.2023 року, саме за клопотанням представника відповідача - адвоката Рак Т.С., враховуючи належне повідомлення сторони відповідача про дату, час та місце розгляду справи, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача. Враховуючи строки розгляду справи, передбачені законом, неявки представника відповідача з травня 2023 року в судові засідання без поважних причин, не встановлення судом наявності поважних причин для неявки, а також те, що позивачу та відповідачу були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідне ухвалити відповідне рішення по справі на підставі наявних матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши надані сторонами документи і матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав. Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 01.12.2021 року по 16.05.2022 року працювала у ПП «Сталь Торг» на посаді бухгалтера-експерта (а.с. 17), відповідно до наказу ПП «Сталь Торг» № 12 к/тр від 30.11.2021 року (а.с. 116). 28.02.2022 року позивач [PERSON] звернулася до ПП «Сталь Торг» із заявою про надання їй відпустки без збереження заробітної плати з 01.03.2022 року по 16.05.2022 року (а.с. 62). Відповідно до наказу № 13 к/тр від 28.02.2022 року позивачу [PERSON] було надано відпустку без збереження заробітної плати з 01.03.2022 року по 16.05.2022 року (а.с. 64). 16.05.2022 року позивач [PERSON] звернулася до ПП «Сталь Торг» із заявою про звільнення її з посади бухгалтера-експерта за угодою сторін (а.с. 63). Відповідно до наказу № 14 к/тр від 16.05.2022 року позивача [PERSON] було звільнено за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 61). У трудовій книжці позивача серії [NUMBER] містяться записи про прийняття на роботу [PERSON] 01.12.2021 року та звільнення її з роботи 16.05.2022 року (а.с. 17). На момент звільнення остаточний розрахунок із позивачем проведено не було. Як вбачається із платіжного доручення № 1779 від 29.12.2021 року ПП «Сталь Торг» перерахувало на рахунок позивача [PERSON] грошові кошти у розмірі 15 000,00 грн., призначення платежу «надання безвідсот.зворот.фінанс.доп.зг.дог.позики № 2912/21 від 29.12.2021 року» (а.с. 59). Із розрахунку суми компенсації невикористаної відпустки [PERSON] за період з грудня 2021 року по травень 2022 року, який було надано представником відповідача, вбачається, що за вказаний період сума компенсації за невикористану відпустку складає 1 453,67 грн. (а.с. 60). Відповідно до штатного розкладу, який було надано представником відповідача, посадовий оклад бухгалтера-експерта становить 7 200,00 грн. (а.с. 119 оберт). Представником відповідача також було надано табель обліку робочого часу [PERSON] за січень 2022 року та лютий 2022 року, відповідно до якого кількість робочих днів, відпрацьованих позивачем у січні 2022 року становить 19 днів, у лютому 2022 року - 20 днів (а.с. 117, 118, 119). Із розрахункових відомостей за січень та лютий 2022 року вбачається, що позивачу [PERSON] була нарахована заробітна плата у розмірі 7 200,00 грн. на місяць (а.с. 117, 118). 09.06.2022 року позивач направила до відповідача заяву-претензію про виплату їй заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку (а.с. 18-20, однак будь-якої відповіді вона не отримала. У матеріалах справи міститься розрахунок, який зроблено позивачем [PERSON] , відповідно до якого заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі за період з січня 2022 року по лютий 2022 року включно складає 14 400 грн., сума компенсації за невикористану відпустку складає 3 600 грн., сума компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати заробітної плати складає 2 412,22 грн. та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 16.05.2022 року по 01.08.2023 року, який складає 116 307,45 грн. Оскільки, станом на день звернення до суду, відповідач у добровільному порядку заборгованість по заробітній платі перед позивачем не погасив, між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Положеннями ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно із ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Положеннями статті 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Також в ч. 2 ст. 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що при звільненні [PERSON] їй не була виплачена заборгованість по заробітній платі в розмірі 14 400 грн., оскільки у період з 01.03.2022 року по 16.05.2022 року позивачу за її заявою було надано відпустку без збереження заробітної плати, що підтверджується відповідними доказами (а.с. 62, 64). Представником відповідача було надано штатний розклад, табель обліку робочого часу за січень та лютий 2022 року, які підтверджують, що дійсно позивач [PERSON] працювала у відповідача в січні та лютому 2022 року (а.с. 118, 119). Таким чином, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі у розмірі 14 400 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до положень ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше, ніж за один місяць. Разом з тим, частиною 2 цієї статті визначено, що ухвалюючи рішення, суд може допустити негайне його виконання у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Положеннями ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Із матеріалів справи вбачається, що остаточний розрахунок при звільненні з [PERSON] на дату розгляду справи проведений не був. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Таке ж роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. Скрутне матеріальне становище, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не звільняють останнього від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Аналогічний правовий висновок зазначений в Постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 337/6455/15-ц, провадження № 61-3683св18. Також, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум в строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальним є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Згідно із п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Відповідно до правових позицій Верховного Суду України у справах № 6-259цс17 від 13.03.2017 року, № 6-144ц13 від 29.01.2014 року, пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» - не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). В пункті 2 Порядку закріплено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Відповідно до п. 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Пунктом 8 Порядку передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. Позивачем надано розрахунок середньоденної заробітної плати позивача, який проведено наступним чином: заробітна плата позивач за два передостанні відпрацьовані місяці січень 2022 року та лютий 2022 року слід поділити на кількість робочих днів за ці місяці, тобто 14 400,00 грн. / 39 робочих днів = 369,23 грн. Таким чином, середньоденний заробіток [PERSON] складає 369,23 грн. (а.с. 23). Суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 17.05.2022 року і по дату винесення судом рішення, тобто по 01.08.2023 року. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.05.2022 року по 01.08.2023 року складає 315 днів х 369,23 грн. = 116 307,45 грн., про що позивачем було надано відповідний розрахунок. Враховуючи, що у день звільнення відповідач не провів розрахунок належних позивачу сум при звільненні, а також те, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у визначені законом строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, суд вважає за необхідне позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити. За змістом статті 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Положеннями ч. 1 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарні дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується із дня укладення трудового договору. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки (частина 1 статті 24 Закону). Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі статті 238 КЗпП України має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Вихідними даними для проведення розрахунку компенсації за невикористані дні відпустки позивача є: - середньоденна заробітна плата позивача, яка відповідно до наданого позивачем розрахунку складає 369,23 грн.; - кількість днів невикористаної відпустки, кількість яких відповідно до довідки, наданої відповідачем, становить 11 (одинадцять) днів (а.с. 60). Отже, компенсація за невикористані дні відпустки позивача становить 4 061,53 грн. (11 х 369,23 грн. - 4 061,53). Разом з тим, позивачем заявлено вимогу про стягнення компенсації за невикористану відпустку у розмірі 3 600 грн. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі № 450/1686/17 та від 15.07.2019 року у справі № 235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Враховуючи викладене, доведеність та обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку, а також те, що суд не може вийти за межі позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути із відповідача суму компенсації за невикористану відпустку у розмірі 3 600 грн. Наданий представником відповідача розрахунок суми компенсації невикористаної відпустки [PERSON] за грудень 2021 року по травень 2022 року суд до уваги не приймає, оскільки вказаний розрахунок зроблений математично неправильно. Положеннями ст. 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Компенсація втрати частини заробітної плати в зв`язку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги, проводиться згідно з вимогами Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Відповідно до вказаного Закону під доходами слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі заробітна плата (грошове забезпечення). Тобто, нараховувати компенсацію за затримку потрібно тільки у тому випадку, якщо раніше нарахований дохід працівникові своєчасно не виплачений. Згідно із ст. 3 вказаного Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Згідно із ст. 4 цього Закону виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати визначений Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 (з урахуванням змін та доповнень) Відповідно до п. 4 Постанови КМУ № 159 від 21.02.2001 року сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків та обов`язкових платежів) прирості індексу споживчих цін («індексу інфляції») у відсотках для визначення суми компенсації поділений на 100. Розмір компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів її виплати позивач розраховує за період з січня 2022 року по лютий 2022 року включно. Суд приймає до уваги розрахунок позивача компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплат, відповідно до якого розмір такої компенсації за період з січня 2022 року по лютий 2022 року включно складає 2 412,22 грн. без врахування ПДФО та ВЗ. Дослідивши зміст вказаного розрахунку, суд доходить висновку, що він відповідає вимогам ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та п. 4 Порядку компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати. Таким чином, оскільки суд дійшов висновку, що заробітна плата позивачеві не була виплачена своєчасно, вимога про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати заробітної плати у розмірі 2 412,22 грн. підлягає задоволенню Судом також враховується, що згідно п. 6 постанови Пленуму ВСУ від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а тому суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначається в резолютивній частині рішення. Такий висновок викладений і в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Щодо вимоги про зобов`язання здійснити нарахування та виплату індексації заробітної плати станом на дату винесення судом рішення по справі, суд зазначає, що такі вимоги позивачем не доведені. Щодо договору безвідсоткової поворотної фінансової допомоги № 2912/21 від 29.12.2021 року, який, як зазначає представник відповідача, було усно укладено між позивачем на відповідачем на прохання позивача, та на який посилався представник позивача у відзиві та письмових поясненнях як на підставу своїх заперечень, суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Враховуючи цивільно-правову природу даного договору, прийнято застосовувати норми цивільного законодавства. За своєю суттю поворотну фінансову допомогу вважають позикою, а правовою підставою для її надання є договір позики. Згідно із частиною 1 статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Таким чином, у даному випадку договір безвідсоткової поворотної фінансової допомоги від 29.12.2021 року міг бути укладений тільки в письмовій формі на підставі заяви позивача, оскільки усна форма даного договору у даному випадку законом не передбачена. Окрім того, ухвалою Ленінського районного суду від 11.01.2023 року у відповідача було витребувано, зокрема, договір про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги (договір позики) № 2912/21 від 29.12.2021 року, належним чином завірені копії заяви позивача [PERSON] про надання поворотної фінансової допомоги із зазначенням строку повернення зазначеної фінансової допомоги та копії наказу підписаного посадовою особою ПП «Сталь Торг» про надання та перерахування поворотної фінансової допомоги, однак вказані документи представником відповідача на огляд суду надано не було, копій вказаних документів до матеріалів справи не долучено. Таким чином, належних та допустимих доказів укладення вказаного договору між сторонами матеріали справи не містять, факт домовленості позивача із відповідачем, щодо істотних умов договору відповідачем не доведений. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі у розмірі 14 400,00 грн., середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 17.05.2022 року по 01.08.2023 року у розмірі 116 307,45 грн., з якої підлягають утриманню передбачені законом податки та обов`язкові платежі, компенсації за невикористану відпустку у розмірі 3 600,00 грн., компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати заробітної плати у розмірі 2 412,20 грн. без врахування податків та зборів. В іншій частині у задоволенні позовних вимог слід відмовити через їх недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходив з наступного. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини 1 статті 133 ЦПК України). Згідно із ч. ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Чинне цивільне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Зазначений правовий висновок узгоджується з позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року справа № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19. Також, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені, відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 301/1894/17. Із матеріалів справи вбачається, що позивачем на підтвердження понесення витрат на правову допомогу було надано копію договору про надання правової допомоги № 04062202 від 04.06.2022 року (а.с. 22), копію договору про надання правової допомоги № 21062202 від 21.06.2022 року (а.с. 23), копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 81), копію ордеру про надання правової допомоги [PERSON] адвокатом Бондаренко Д.М (а.с. 21), копію актів приймання-передачі наданих послуг № 04062202 від 09.06.2022 року та № 21062202 від 08.07.2022 року та (а.с. 28, 29), доказами сплати послуг у загальному розмірі 9 000 грн. (а.с. 24-27). Беручи до уваги співмірність розміру витрат на виконання правової допомоги з ціною позову та задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, пов`язані з наданням правової допомоги при розгляді справи в суді у розмірі 9 000,00 грн. Позивачем було сплачено судовий збір за вимогу про стягнення середнього заробітку у розмірі 992,40 грн. (а.с. 43), а тому, відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у сумі 992,40 грн. Крім того, позивач згідно із п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення заборгованості за заробітною платою, тому з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави у розмірі 992,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial