Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-24 00:00:00

Представник позивача - [PERSON] адвокат Мальцева О.О. звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. \~В обґрунтування позову зазначила, що 23.03.1984 р. виконавчим комітетом Запорізької міської Ради народних депутатів на підставі рішення виконавчого комітету Шевченківської районної Ради народних депутатів м. Запоріжжя № 70 від 15.03.1984 р. [PERSON] , сім`я якої складає п`ять осіб : чоловіка [PERSON] , доньки [PERSON] , сина [PERSON] , доньки [PERSON] , видано ордер №1842 серії А-ІХ на право вселення в квартиру за адресою : [ADDRESS] . На підставі типового договору найму житлового приміщення в будинках державного громадського житлового фонду від 02.03.1995 р. , наймачем вказаної квартири є [PERSON] . Згідно свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого 25.08.2004 р. Хортицькою районною адміністрацією Запорізької міської ради , право власності на 4/25 квартири за адресою [ADDRESS] належить [PERSON] , 21/25 вказаної квартири є власністю територіальної громади м. Запоріжжя неприватизована. [INFO] померла мати позивача [PERSON] . Після смерті матері договір найму жилого приміщення не переукладався. У вказаній квартирі крім позивача зареєстрованими є її сестра [PERSON] , повнолітня племінниця позивача [PERSON] та повнолітній племінник [PERSON] , відповідачі по справі. Рідна сестра позивача [PERSON] та племінниця позивача [PERSON] з 02.01.2012 р. виїхали на інше місце проживання у м. Донецьк, залишивши добровільне спірне житло зібрали все належне їм майно . Перешкод у користуванні відповідачам [PERSON] та [PERSON] ніхто не чинив. З часу виїзду з квартири вони у спірній квартирі не проживають, комунальні послуги не сплачують , родинні стосунки між позивачем за відповідачами не підтримуються, фактична адреса їх не відома. Племінник позивача [PERSON] відповідач по справі , приблизно у квітні 2019 року добровільно залишив спірне житло, забрав все належне йому майно. Перешкод у користуванні відповідачу [PERSON] ніхто не чинив. З часу виїзду з квартири він у спірній квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, родинні стосунки між позивачем за відповідачем не підтримуються, фактична адреса його не відома. Реєстрація відповідачів створює незручності позивачу, так як вона вимушена сплачувати великі суми за комунальні послуги, що ставить її в скрутне матеріальне становище. Відповідачі добровільно не бажають знятись з реєстрації, тому позивач просить визнати відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою судді від 13.04.2023 року вказана цивільна справа прийнята до провадження, визначено про розгляд справи у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов. Ухвалою суду від 04.07.2023 р. підготовче провадження у справі закрито і справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судове засідання позивач не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. До початку судового засідання представником позивача адвокатом Мальцевою О.О. через канцелярію суду подано заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача, на позовних вимогах наполягає та просить задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку у відповідності з п.2 ч.7 ст. 128 ЦПК України. Повідомлень щодо поважності причин їх відсутності, заяви про слухання справи за їх відсутністю та відзиву на позов, або зустрічного позову до суду не надходило. За даними Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської відповідачі зареєстровані за адресою зазначеною в позові куди і надсилались судові повістки, але поштові конверти повернулись на адресу суду без вручення із зазначенням «адресат відсутній за вказаною адресою». Крім того , відповідачів про розгляд справи було повідомлено у відповідності з ч. 11 ст.128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті «Судова влада України». Відповідно до вимог ст. 44 ЦПК України учасники судового розгляду повинні добросовісно користуватися своїми правами. Тому, суд вважає, що відповідачі не з`явилися в судове засідання без поважаних причин. Відповідно до ст. 131 ч.1 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Треті особи в судове засідання не прибули, про місце, день та час розгляду справи повідомлялась своєчасно та в установленому законом порядку. Повідомлень щодо поважності причин їх відсутності, заяви про слухання справи за їх відсутністю до суду не надходило. Враховуючи рішення ЄСПЛ у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» ( № 12307/16), яким визначено, що якщо повістку було направлено за однією з відомих адрес, а особа ухиляється від її отримання то особа може стежити за ходом справи з офіційних джерел, таких як веб- сторінка суду, а тому права такої особи щодо розгляду справи у його відсутності, порушені не були. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя. В той же час, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Також, Рішенням Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Відповідно до ч.8 ст.178, ч.2 ст.191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. На підставі ст. 223 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін за наявними у суду матеріалами. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу звукозаписувальними технічними засобами не здійснювалось. Суд, враховуючи згоду представника позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим відповідно до\~ст. ч.1 п.2 ст.280 ЦПК України\~провести заочний розгляд справи у відсутність відповідачів. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Суд, дослідивши матеріали справи, знаходить позов обґрунтованим та таким, що підлягає повному задоволенню за таких підстав. Відповідно до ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ч.1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"роз`яснено, що відповідно до ст.55,124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ст.47 Конституції України\~та ст.1,9 ЖК України\~гарантує громадянам право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч.4,5\~ст.9 ЖК України\~ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. За змістомст.71\~ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідност.72\~ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що 23.03.1984 р. виконавчим комітетом Запорізької міської Ради народних депутатів на підставі рішення виконавчого комітету Шевченківської районної Ради народних депутатів м. Запоріжжя № 70 від 15.03.1984 р. [PERSON] , сім`я якої складає п`ять осіб : чоловіка [PERSON] , доньки [PERSON] , сина [PERSON] , доньки [PERSON] , видано ордер №1842 серії А-ІХ на право вселення в квартиру за адресою : [ADDRESS] , копія якого знаходиться в матеріалах справи. На підставі типового договору найму житлового приміщення в будинках державного громадського житлового фонду від 02.03.1995 р. , копія якого знаходиться в матеріалах справи, наймачем вказаної квартири є [PERSON] . Згідно свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого 25.08.2004 р. Хортицькою районною адміністрацією Запорізької міської ради , право власності на 4/25 квартири за адресою [ADDRESS] належить [PERSON] , 21/25 вказаної квартири є власністю територіальної громади м. Запоріжжя неприватизована. [INFO] померла мати позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, копія якого знаходиться в матеріалах справи. Після смерті матері договір найму жилого приміщення не переукладався. У вказаній квартирі крім позивача зареєстрованими є її сестра [PERSON] , повнолітня племінниця позивача [PERSON] та повнолітній племінник [PERSON] , відповідачі по справі. Рідна сестра позивача [PERSON] та племінниця позивача [PERSON] відповідачі у справі з 02.01.2012 р. виїхали на інше місце проживання у м. Донецьк, залишивши добровільне спірне житло зібрали все належне їм майно . Перешкод у користуванні відповідачам [PERSON] та [PERSON] ніхто не чинив. З часу виїзду з квартири вони у спірній квартирі не проживають, комунальні послуги не сплачують , родинні стосунки між позивачем за відповідачами не підтримуються, фактична адреса їх не відома. Племінник позивача [PERSON] відповідач по справі , приблизно у квітні 2019 року добровільно залишив спірне житло, забрав все належне йому майно. Перешкод у користуванні відповідачу [PERSON] ніхто не чинив. З часу виїзду з квартири він у спірній квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, родинні стосунки між позивачем за відповідачем не підтримуються, фактична адреса його не відома. Реєстрація відповідачів створює незручності позивачу, так як вона вимушена сплачувати великі суми за комунальні послуги, що ставить її в скрутне матеріальне становище. Відповідачі добровільно не бажають знятись з реєстрації, тому позивач просить визнати відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Відповідно до акту обстеження житлового приміщення за адресою : [ADDRESS] , комісією МКП «Основаніє» № 7160 від 07.11.2012 р. , підписаний сусідами та головою ЖБК №22, акту не проживання особи за місцем реєстрації від 26.01.2023 р. складеним та підписаним сусідами та головою ОСББ «14-те Жовтня», підтверджено факт не проживання у спірній квартирі відповідачів [PERSON] , [PERSON] з січня 2012 р. по теперішній час та факт не проживання у спірній квартирі відповідача [PERSON] з березня 2018 року по теперішній час. Повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням сукупність наданих доказів в їх взаємозв`язку і достатності, належності та допустимості, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог. Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Таким чином, у разі встановлення судом факту лише тимчасової відсутності наймача за місцем мешкання, строк якого не перевищує шести місяців, підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщення немає. Під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Разом з тим, обставиною, яка перериває шестимісячний строк, не може вважатися епізодичні появи особи не з метою постійного проживання, а з метою лише утримати за собою житло. Законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем мешкання понад шість місяців, і за наявністю яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем мешкання, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановленні законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки. Відносно доказів, які можуть бути прийняті судом на підтвердження факту не проживання особи за місцем мешкання протягом певного часу, слід виходити з загальних положень\~глави 5 ЦПК України. На підтвердження факту відсутності відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за місцем їх реєстрації за адресою: [ADDRESS] , позивачем долучено\~акт обстеження житлового приміщення за адресою : [ADDRESS] , складений комісією МКП «Основаніє» № 7160 від 07.11.2012 р. , підписаний сусідами та головою ЖБК №22, актом не проживання особи за місцем реєстрації від 26.01.2023 р. складеним та підписаним сусідами та головою ОСББ «14-те Жовтня».\~ Відомостей про те, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] цікавляться спірним житлом, або даних про те, що вони звертались до правоохоронних органів або суду відносно захисту своїх житлових прав та інтересів не встановлено. Згідно з інформацією, наданою на запит суду, за відомостями департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, місце проживання відповідачів, зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . При цьому, у відповідності з наведеною нормою та п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 р. за №2 «Про деякі питання, що виникли з практики застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім`ї втрачає право користування жилим приміщенням якщо він вибув на інше постійне місце проживання. Доказами вибуття можуть бути будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення іншого договору на невизначений строк, тощо) В ході розгляду даної справи, на підставі належних, допустимих та достовірних доказів судом встановлено, що відповідачі у строк понад шість місяців не проживають в житловому приміщенні, ці обставини не спростовано відповідачами. У\~постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2\~Пленум Верховного Суду України підкреслив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідачами не надано доказів того, що існували поважні причини їх відсутності в житловому приміщенні у строк протягом більше шести місяців. Не містять матеріали справи також і будь - яких доказів того, що позивач перешкоджав відповідачам у користуванні житловим приміщенням, або ж доказів наявності підстав для збереження житлового приміщення за наймачем протягом більш тривалого періоду, передбачених пунктами 1 - 7 частини 3\~статті 71 Житлового кодексу Української РСР. Згідно з п. 4\~ст. 129 Конституції України\~однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст.2 ЦПК України) Відповідно до вимог\~ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.\~\~Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. (\~ст. 89 ЦПК України) Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання осіб, такими що втратили право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню, ухвалюючи рішення суд визнає [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] , оскільки як встановлено судом відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не проживають в спірному житлі понад шість місяців без поважних причин, за комунальні послуги не сплачують, не несуть інших витрат по утриманню житла, що є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування спірним житловим приміщення.

Outcome: approved