Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-02 00:00:00

20 жовтня 2022 року на адресу суду надійшов позов [PERSON] , в інтересах якої до суду звернулась [PERSON] , до [PERSON] , яка представляє свої інтереси та інтереси малолітнього [PERSON] , про визнання осіб [PERSON] та її сина [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартирою [ADDRESS] , з дня вибуття. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі договору найму жилого приміщення вона вселилася до квартири [ADDRESS] , яка відноситься до державного житлового фонду. З 11 вересня 1991 року по теперішній час вона зареєстрована та проживає за вказаною адресою. За цією адресою зареєстровані також її донька [PERSON] та онук [PERSON] , [INFO] . З 2015 року донька із онуком у квартирі не проживають. Вибули на постійне місце проживання до свого чоловіка до Російської Федерації, де проживають у [ADDRESS] . Відповідач із сином набули право постійного користування іншим житлом. Факт реєстрації відповідачів у квартирі позбавляє позивача права на приватизацію квартири та отримання субсидії на житлово-комунальні послуги. Також вона сплачує щомісячно вартість комунальних послуг за не проживаючих осіб. Ухвалою суду від 08 грудня 2022 року залучено до участі у розгляді справи орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області. Ухвалою суду від 01 березня 2023 року залучено до участі у розгляді справи як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Южноукраїнську міську раду Миколаївської області. В судове засідання позивач та представник позивача не з`явились. Представник позивача направила до суду заяву із проханням розглядати справу за відсутності представника позивача та позивача. Позовні вимоги підтримують, не заперечують проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Представник органу опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області в судове засідання не з`явився, надав суду клопотання із проханням розглядати справу без участі представника. Представник третьої особи Южноукраїнської міської ради Миколаївської області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. За таких обставин відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу без участі відповідача на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення, про що в судовому засіданні постановлена відповідна ухвала. Дослідивши докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на підставі наступного. Судом встановлено, що згідно копії договору найму від 02 серпня 2021 року у безстроковому користуванні [PERSON] перебуває квартира [ADDRESS] /а.с. 14-15/. Технічний паспорт на зазначену квартиру видано на ім`я [PERSON] /а.с. 16-19/. Відповідно до копії довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) станом на 20 червня 2022 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] (1/2 квартиронаймач), [PERSON] (дочка), [PERSON] (син) та [PERSON] (внук). Статус квартири - не приватизована /а.с. 20/. [PERSON] та [PERSON] 10 квітня 2010 року зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області. Після реєстрації шлюбу прізвища чоловіка та дружини « [PERSON] » та « [PERSON] » відповідно /а.с. 12/. [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] що підтверджується копією свідоцтва про його народження. До вказаного свідоцтва про народження у матеріалах справи є додаток /а.с. 13, 26/. Згідно копії довідки № 27 від 12 серпня 2022 року [PERSON] зареєстрований з 01 лютого 2021 року по [ADDRESS] . Разом із ним зареєстрований [PERSON] , [INFO] (син) з 04 лютого 2021 року /а.с. 21/. Місце реєстрації [PERSON] за вказаною адресою підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію за місцем проживання /а.с. 23/. [PERSON] , [INFO] , навчається в установі «Середня школа №40» м. Нижньовартівськ /а.с. 22/. [PERSON] отримала посвідку на постійне проживання за адресою: [ADDRESS] /а.с. 24-25/. Згідно акту про непроживання № 5/2022 від 15 серпня 2022 року [PERSON] , та [PERSON] не проживають зі слів сусідів, за адресою: [ADDRESS] з 2015 року /а.с. 27/. До суду надійшла заява, підписана [PERSON] , згідно якої вона з 2015 року разом із чоловіком та сином переїхала на постійне місце проживання в Російську Федерацію. В 2020 році син отримав громадянство Російської Федерації. Її мати має намір приватизувати квартиру. Вона не заперечує проти визнання її та сина такими, що втратили право користування квартирою /а.с.55-60, 62-65/. Разом з тим, направлена засобами поштового зв`язку заява із документами нотаріально не засвідчена, а тому не відповідає вимогам ЦПК України. Внаслідок цього, суд не може взяти вказану заяву до уваги та оцінити додатки як належні та допустимі докази. Згідно копії заяви щодо відмови від приватизації житла. [PERSON] відмовляється від участі в приватизації квартири [ADDRESS] /а.с. 61/. Представником позивача надана довіреність від [PERSON] на ім`я [PERSON] від 01 лютого 2023 року на представництво її інтересів /а.с. 85-86, 87-88, 89-90, 91-92, 93/. Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження №14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. В пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні. При цьому наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Згідно із статтями 71, 72 ЖК України наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору судом. При цьому ч.3 ст.71 ЖК України передбачені випадки, коли жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, а саме у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в закладах охорони здоров`я або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у відповідних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в закладах охорони здоров`я, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях;4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків; 5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них; 6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому; 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК України, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім`ї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №201/10924/13-ц). Разом з тим, вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи (постанова Верховного Суду від 18 березня 2020 року, справа №464/7923/16-ц). Оскільки [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] більш, ніж шість місяців без поважних причин, вона втратила право користування нею, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. В частині визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до висновку органу опіки і піклування Южноукраїнської міської ради. Затвердженого рішенням виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради від 05 липня 2023 року № 225 /а.с. 139-141/ орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради вважає за недоцільне визнати малолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Крім того, оскільки неповнолітня дитина обмежена в можливості самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт її не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом. Аналогічний висновок сформульований Верховним Судом у постанові від 16 грудня 2020 у справі № 206/4028/18. Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («Kryvitska and Kryvitskyy v.Ukraine», заява № 30856/03), наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (Zehentner v.Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009). Враховуючи викладене, в частині визнання малолітнього відповідача [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позовні вимоги не підлягають задоволенню, як зазначено вище. Про судові витрати позивачем не заявлялись вимоги, про що зазначено у позовній заяві.

Outcome: partial