Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-27 00:00:00

[PERSON] в особі свого представника адвоката Колєсніка І.А. звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку, у якій просить: визнати право спільної часткової власності на земельні ділянку площею 0,0752 га, з кадастровим номером: 6320810100:00:005:0298 за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: [ADDRESS] , в якому мають 7/8 часток [PERSON] , 1/16 часток [PERSON] , 1/16 часток [PERSON] . Свої вимоги мотивує тим, що позивачу, [PERSON] та співвідповідачам [PERSON] і [PERSON] , на праві спільної часткової власності належить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] . Право власності на будинок сторони набували в порядку спадкування після смерті своїх родичів спадкодавців, які мали у власності свої частки на цей будинок. Позивачка є тіткою відповідачів, їх спільна спорідненість витікає від батька позивачки і відповідно діда відповідачів [PERSON] , який був первинним власником цього будинку і саме після його смерті право власності перейшло в статус спільної часткової власності, а розмір часток , склад їх набувачів самостійно змінювався та ділився після чергового спадкування по відповідній родинній лінії. Набуття сторонами у власність будинку в ідеальних частках підтверджується правовстановлюючими документами свідоцтвами про право на спадщину, витягами з Державного реєстру речових прав. В 2012 році для обслуговування даного житлового будинку та господарських будівель і споруд сторонам та іншим співвласникам будинку, що в подальшому стали спадкодавцями для сторін щодо своїх часток у праві власності на будинок ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,0752 га з кадастровим номером: 6320810100:00:005:0298, за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Кожному із співвласників 18.09.2012 на вказану земельну ділянку було видано Державний акт на право власності. Частки співвласників у праві власності на земельну ділянку не визначені в державних актах та/або в інших правовстановлюючих документах. В травні 2023 року Богодухівською державною нотаріальною конторою позивачу було повідомлено про відмову у видачі свідоцтв на право на спадщину на дану земельну ділянку, оскільки відповідно до правовстановлюючих документів в нотаріальному порядку не можливо визначити частки сторін у праві власності на земельну ділянку та після переходу права власності на будинок в порядку спадкування, рекомендовано вирішити дане питання в судовому порядку. За таких обставин, як зазначає сторона позивача, виник спір, оскільки позивач вважає, що у зв`язку із набуттям у власність даного будинку у зазначеній частці вона, як і співвідповідачі, набули право власності й на дану земельну ділянку у зазначених ідеальних частках. Позивач в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена. Представник позивача адвокат Колєснік І.А. в судове засідання не з`явився, надав заяву, за змістом якої позивач позов підтримує, просить ухвалити рішення за наявними матеріалами без участі позивача та її представника, позов задовольнити повністю. Судові витрати залишити за позивачем, без їх розподілу між сторонами. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, у поданій до суду спільнійзаяві, зазначили, що позов визнають повністю та просять його задовольнити, справу просили розглянути без їх участі в судових засіданнях, судові витрати з них не стягувати. Отже, сторін відповідно до ст.128-130\~ЦПК України належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду справи. Сторони у поданих до суду заявах просять розглянути справу без їх участі. Враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторін, дійшов висновку про можливість розглянути справу у їх відсутність та у відповідності до ч.2 ст.247\~ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264\~ЦПК України зобов`язують суд підчас ухвалення рішення вирішити,чи мали місце обставини,якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення,та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані,які мають значення для вирішення справи,та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду,позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності,повинен переконливими,належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ч.4 ст.206\~ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлені наступні обставини справи. Позивачу [PERSON] та співвідповідачам [PERSON] , [PERSON] на праві спільної часткової власності належить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вищевказаний житловий будинок сторони набували в порядку спадкування після смерті своїх родичів спадкодавців, які мали у власності свої частки на вказаний вище будинок. Спільна спорідненість позивачки, яка є тіткою співвідповідачів, витікає від батька позивачки та відповідно діда відповідачів [PERSON] , який був первинним власником цього будинку та саме після його смерті право власності перейшло в статус спільної часткової власності, при цьому розмір часток та склад їх набувачів самостійно змінювався та ділився після чергового спадкування по відповідній родинній лінії. Наданими стороною позивача правовстановлюючими документами, а саме свідоцтвами про право на спадщину та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.19-32) підтверджується набуття сторонами у спільну часткову власність будинку за адресою: [ADDRESS] , а розмір часток сторін у праві власності на вказаний будинок складає: - 7/8 за [PERSON] (1/8 - після батька [PERSON] , який помер [INFO] , свідоцтво від 29.03.1971 + 5/8 після матері, яка померла [INFO] , свідоцтво від 19.04.2019 + 1/8 -після брата [PERSON] , який помер [INFO] , свідоцтво від 29.12.2022); - 1/16 за [PERSON] (1/24 після матері [PERSON] , яка померла [INFO] , свідоцтво від 08.11.2010 + 1/48 після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , свідоцтво від 24.11.2020); - 1/16 за [PERSON] (1/24 після матері [PERSON] , яка померла [INFO] , свідоцтво від 08.11.2010 + 1/48 після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , свідоцтво від 24.11.2020). У 2012 року сторонам по справі та іншим співвласникам будинку була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,0752 га з кадастровим номером: 6320810100:00:005:0298 за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кожному із співвласників 18.09.2012 на вказану земельну ділянку було видано Державний акт на право власності (а.с.7-18) Частки співвласників у праві власності на земельну ділянку не визначені. На звернення [PERSON] до Богодухівської державної нотаріальної контори Харківської області щодо нотаріального оформлення права власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , останній було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на вказану вище земельну ділянку, оскільки відповідно до правовстановлюючих документів в нотаріальному порядку не можливо визначити частки сторін у праві власності на земельну ділянку та після переходу права власності на будинок в порядку спадкування; рекомендовано вирішити дане питання в судовому поряку. До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права. Згідно зі ст.355\~ЦК Украiни майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спiльне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власностi виникає з пiдстав, не заборонених законом. Приписами ч.2 ст.370\~ЦК України визначено, що у разі видiлу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Вiдповiдно до ст.372\~ЦК України майно, що є у спiльнiй сумiснiй власності, може бути поділене мiж співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільнiй сумiснiй власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рiвними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна мiж співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно з ч.1 ст.377\~ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крiм багатоквартирного), будiвлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без змiни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до п.«г» ч.1 ст.81ЗК\~України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Згідно з ч.1 ст.86ЗК\~України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Відповідно до ч.4 та ч.5 ст.89ЗК\~України співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Ч.1 ст.131\~ЗК України також передбачена можливість набуття права власності на земельну ділянку на підставі успадкування. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день вiдкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починаються з часу відкриття спадщини (ст.1220, 1222, 1270 ЦК України). Вiдповiдно до ст.1216\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до iнших осіб (спадкоємців). Вiдповiдно до ст.1217\~ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення (ч.1 ст.1225 ЦК України). Вiдповiдно до ч.1 ст.1226\~ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Вiдповiдно до роз`яснень, викладених у пункті 12 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~30\~травня 2008\~року №7\~«Про судову\~практику у\~справах про\~спадкування» для оформлення права на спадщину закон не вимагає рiшення суду про визначення частки спадкодавця. У разiвiдмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України). Відповідно до ч.5 ст.11ЦК\~України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у ст.ст.335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших, не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів. Ст.392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Вiдповiдно до ч.1 ст.120\~ЗК України ( в редакції на дату останнього перерозподілу часток у праві власності на будинок) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розмiщенi на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розмiщенi, без змiни ii цільового призначення. \~ \~ \~ \~Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщення на ній нерухомості, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто, за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст.\~120\~ЗК особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 16.06.2020 року у справі №689/26/17, Верховного Суду в постанові від 20.01.2021 року у справі № 318/1274/18, від 03.11.2021 у справі № 698/121/19. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди (частина 4 статті 120 Земельного кодексу України). За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків. Підстава позову - відмова приватного нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтв про право на спадщину на земельну ділянку. Предмет позову- визначення частки спадкоємців у спадковому майні і, як наслідок, права власності на частину земельної ділянки. Ст.15\~ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16\~цього кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ч.2 цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Статтею 14\~Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами державою виключно відповідно до закону. Як на обґрунтування позовних вимог у цій справі позивач посилався, зокрема, на те, що в державних актах та інших правовстановлюючих документах не визначені частки співвласників у праві власності на земельну ділянку, що позбавляє її та співвідповідачів можливості отримати свідоцтва про право на спадщину на вищевказану земельну ділянку у позасудовому порядку, що підтверджується відповідною відмовою у вчиненні нотаріальних дій. Таким чином, позивач звернулася до суду із метою захисту спадкового права. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належному на праві спільної сумісної власності. За змістом ст.357ЦК\~України вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. У зв`язку з відсутністю визначення часток позивача - [PERSON] та співвідповідачів [PERSON] , [PERSON] у праві спільної власності на земельну ділянку та відмовою нотаріуса позивач, як і співвідповідачі позбавлені можливості отримати свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку у позасудовому порядку. 16.11.2016 р. Верховний суд України розглядаючи справу № 6-1443цс16 зробив відповідний правовий висновок стосовно спільної часткової власності. Так, поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356\~ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Системний аналіз змісту наведених норм статті 120\~ЗК України та статті 377\~ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на землю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку і набуття права власності на нерухомість. Таким чином, законодавцем визначено принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на повну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15. Вирішуючи спір, суд, перевіривши доводи позивача, погодившись зі своєчасністю прийняття ним спадщини, дійшовши висновку про вчасність його позовних вимог у зв`язку із наявністю відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, тому, не порушуючи норми ст.10, 11 ЦПК України, ч.4 ст.129\~Конституції України вважає за необхідне вирішити спір по суті, забезпечивши право позивача на судовий захист, гарантований йому ст.55, 124\~Конституції України та передбачений ст.3, 4 ЦПК України, виконуючи свої процесуальні функції у забезпеченні змагального цивільного процесу. Позивачем "поза розумним сумнівом" доведено, що у зв`язку із набуттям у власність даного будинку у зазначеній частці вона, як і співвідповідачі, набули право власності й на дану земельну ділянку у зазначених ідеальних частках. Доказів про те, що між сторонами була домовленість про інші частки суду не надано. За таких обставин суд вважає, що в наявності є порушене право позивача, за захистом якогоспрямоване його звернення до суду, позивачем належними та допустимими доказами доведені сукупність всіх обставин, що дають суду підстави визнати за нею право власності на спадкове майно, об`єктивних і переконливих доказів, які спростовували би вимоги позивача, суду надано також не було, що вказує на обґрунтованість позову та наявність підстав для його задоволення. Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п.6 ст.3\~ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Враховуючи висновки Верховного Суду щодо необхідності дотримання принципу resjudicata, тобто принципу остаточності судового рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної судом справи, а також принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути саму потребу у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту, тобто вирішення спорів різних спадкоємців щодо одного і того ж спірного спадкового майна має відбуватися в одному судовому провадженні (постанова від 18.05.2023, справа №442/9001/21), суд вважає необхідним визнати право спільної часткової власності на земельну ділянку площею 0,0752 га, з кадастровим номером: 6320810100:00:005:0298, за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: [ADDRESS] , в якому належать 7/8 часток [PERSON] , 1/16 часток [PERSON] , 1/16 часток [PERSON] . Судові витрати слід залишити за позивачем, без їх розподілу між сторонами, згідно заяви представника позивача від 13.07.2023 року.

Outcome: approved