Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом та просив суд розірвати шлюб між ним та відповідачем [PERSON] , зареєстрований 18.09.2004 року відділом РАЦС Христинівського РУЮ Черкаської області, актовий запис №55, та визначити місце проживання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову посилався на те, що 18.09.2004 року між ним та відповідачем був укладений шлюб, зареєстрований актовим записом №55 відділом РАЦС Христинівського РУЮ Черкаської області. Від шлюбу у них є діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Подружнє життя у них з відповідачем не склалося через різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. Однією сім`єю з дружиною вони не проживають більше як півроку. Між ними втрачено почуття поваги і любові, подальше збереження шлюбу суперечить його інтересам, примирення між ними неможливе. Окрім того не вирішеним є питання проживання їх неповнолітнього сина [PERSON] , який бажає проживати з батьком. Позивач разом з сином фактично проживають в будинку по [ADDRESS] де зареєстровані. Відповідач проживає в квартирі [ADDRESS] за місцем реєстрації, зазначені відомості підтверджуються відповідними відмітками у паспортах та довідками виконкому Христинівської міської ради. Позивач працює та має постійний дохід, що підтверджується довідкою. У зв`язку з чим позивач вважає за можливе визначити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] разом з ним. Позивач в судове засідання не з`явився, проте від нього до суду надійшла заява, в якій він вказав, що позовні вимоги підтримує повністю та просив позов розглядати без його участі. Відповідач в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги визнає повністю, не заперечує проти визначення місця проживання дитини з позивачем, позов просила розглядати без її участі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування виконавчого комітету Христинівської міської ради в судове засідання не з`явилась, від її представника [PERSON] надійшла до суду заява про розгляд справи без її участі, до заяви додала рішення виконавчого комітету Христинівської міської ради №780 від 27.07.2023 р. «Про визначення місця проживання», у заяві зазначила, що при винесенні рішення просить суд визначити місце проживання малолітнього [PERSON] відповідно до рішення виконавчого комітету Христинівської міської ради, враховуючи бажання дитини. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи. Дослідивши письмові докази у справі: копії: свідоцтва про одруження, свідоцтв про народження дітей [PERSON] , [PERSON] , рішення виконавчого комітету Христинівської міської ради №780 від 27.07.2023 р. «Про визначення місця проживання», довідку про склад сім`ї [PERSON] , витяг № 1841 від 17.07.2023 р. про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданий виконавчим комітетом Христинівської міської ради, довідку з місця роботи [PERSON] , інші письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю з таких підстав. Судом встановлено, що 18.09.2004 року сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Христинівського районного управління юстиції Черкаської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 55. Від шлюбу сторони мають двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . З позову вбачається, що сторони шлюбні відносини не підтримують, проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Відповідно до ст.109 СК України, шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. При розгляді позову про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Суд приймає до уваги те, що позивач позов про розірвання шлюбу підтримав, а відповідач визнала позов і не заперечує проти розірвання шлюбу, а також зауважує на тому, що сімейні стосунки між сторонами фактично припинені. За таких обставин, суд приходить до висновку, що подальше збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, а тому шлюб необхідно розірвати. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. На підставі ст. 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У даному випадку відповідач не ставить питання про зміну її прізвища на дошлюбне, а тому суд після розірвання шлюбу вважає за необхідне залишити відповідачу її шлюбне прізвище. Що стосується вимог позивача про визначення місця проживання дитини, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Судом встановлено, що сторони проживають окремо, малолітній син сторін [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком - позивачем [PERSON] в будинку [ADDRESS] , де зареєстровані. Зазначені обставини підтверджуються довідкою виконкому Христинівської міської ради №1841 від 17.07.2023 р., наявною в матеріалах справи. Частиною 2 ст. 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до частини першої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Згідно з довідкою вих. №100 від 17.07.2023 р., наявною в матеріалах справи, позивач [PERSON] працює в Корпорації «Украгротех» санітаром (ветеринарна медицина) Угловатського відділку та має постійний дохід. Крім того, судом встановлено, щорішенням виконавчого комітету Христинівської міської ради № 780 від 27.07.2023 року «Про визначення місця проживання», наявним в матеріалах справи, вирішено: визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , біля батька - [PERSON] , [INFO] . З урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів і в межах заявлених позовних вимог. Визначаючи місце проживання дитини, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суд при вирішенні спору надає першочергове значення саме найкращими інтересами дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Так як визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, враховуючи все вищевикладене, беручи до уваги інтереси малолітнього [PERSON] , [INFO] , рішення виконавчого комітету Христинівської міської ради №780 від 27.07.2023 року «Про визначення місця проживання», суд дійшов висновку про задоволення позову про визначення місця проживання дитини з батьком - [PERSON] , що буде відповідати найкращим інтересам дитини, оскільки дитина проживала разом з батьком, батьком створено належні побутові умови, які забезпечують сталий та гармонійний фізичний, психічний та емоційний розвиток дитини, батько піклується про неї, виховує, утримує та проявляє турботу. На підставі викладеного і

Outcome: approved