Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-25 00:00:00

від імені\~та в\~інтересах позивача\~ [PERSON] \~до суду\~звернувся її\~представник \~адвокат Якименко\~С.Г.\~з позовом\~до [PERSON] ,\~ [PERSON] \~про виселення.\~В обґрунтування\~позовних вимог\~зазначив,\~що з 1985 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу чоловік позивачки [PERSON] за рахунок спільних з дружиною коштів придбав у спільну з позивачкою власність 3-кімнатну квартиру [ADDRESS] . Номінальним покупцем у договорі купівлі-продажу вказаний чоловік. 16.12.2005 року шлюб позивачки було розірвано. Позивач після цього залишилась проживати в спірної квартирі. 16.08.2019 року суддя Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Ткаченко С.В. ухвалила рішення за позовом [PERSON] , яким [PERSON] визнано такою, що втратила право користування спірною квартирою (справа №211/2632/19). 27.11.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір серія та номер 3768, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Русавською Т.В., згідно якого [PERSON] продав [PERSON] трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 63,9 кв.м., житловою площею 36,8 кв. м. Відповідачі вселились у спірну квартиру, вивезли з квартири особисті речі позивачки, змінили замки на вхідної двері, позивач змушена була проживати у знайомих, на сходових клітинах багатоквартирних будинків міста. 31.03.2020 року постановою Дніпровського апеляційного суду рішення судді Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Ткаченко С.В. від 16.08.2019 року в справі №211/2632/19 скасоване. Постановлене нове рішення про відмову [PERSON] у задоволенні позову. 11.01.2021 року суддя Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Середня Н.Г. ухвалила рішення у справі № 211/2449/20 про вселення [PERSON] у спірну квартиру. 19.11.2021 року суддя Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Сарат Н.О. ухвалила рішення у справі 211/374/20 про визнання договору від 27.11.2019 року, серія та номер 3768, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Русавською Т.В., недійсним. Рішення залишено без змін судом апеляційної інстанції. Позивач іншого житла немає. Відповідачі рішення суду щодо вселення позивачки не виконують, остання не може користуватись спірною квартирою. Сумісне проживання в одній квартирі учасників судового розгляду через напружені відносини, під час війни, погіршення природних умов не є можливим. Тому позивачка змушена знову звертатись до суду за захистом права на житло. [PERSON] просить суд виселити відповідачів [PERSON] та [PERSON] з житлової квартири [ADDRESS] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.07.2019 року, цивільна справа №211/4242/222 надійшла у провадження судді [PERSON] . Ухвалою судді Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області [PERSON] від 17.11.2022 року позовну заяву залишено без руху з пропозицією усунути недоліки. Ухвалою судді Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Середньої Н.Г. від 05.12.2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. У зв`язку зі звільненням судді [PERSON] у відставку з посади судді Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у відставку цивільну справу №211/4242/22 передано до апарату Довгинцівського районного суду міст Кривого Рогу Дніпропетровської області з метою визначення автоматизованою системою документообігу суду судді для розгляду цивільної справи. Відповідно до повторного протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, зазначена справа 27.02.2023 року надійшла у провадження судді Ткаченко С.В. Ухвалою судді Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Ткаченко С.В. від 06.03.2023 року цивільну справу прийнято до свого провадження Ухвалою судді Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Ткаченко С.В. від 27.03.2023 року задоволено заяву про відвід головуючого у справі судді Ткаченко С.В. та цивільну справу № 211/4242/22 передано до апарату Довгинцівського районного суду міст Кривого Рогу Дніпропетровської області з метою визначення автоматизованою системою документообігу суду судді для розгляду цивільної справи. Відповідно до повторного протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільна справа 28.03.2023 року надійшла у провадження судді Ніколенко Д.М. Ухвалою судді Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Ніколенко Д.М. від 29.03.2023 року цивільну справу прийнято до розгляду, постановлено відстрочити [PERSON] сплату судового збору до набрання рішення у справі законної сили, відмовлено представнику позивача адвокату Якименку С.Г. у задоволенні клопотання про витребування доказів. Протокольними ухвалами суду від 26.07.2023 року було залишено без розгляду: - клопотання відповідача [PERSON] про залучення в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору; - клопотання представника позивача адвоката Якименка С.Г. про залучення в якості співвідповідачів; - спільне клопотання позивача та її представника адвоката Якименка С.Г. про долучення доказів у справі, які були подані після спливу процесуального строку та не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причини пропуску таких строків. Сторони скористались своїм правом на подання заяв по суті справи. 06.01.2023 року на адресу суду від відповідачів надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого відповідачі зазначають про таке. По тексту позовної заяви Позивач зазначає про те, що Відповідачі рішення суду щодо вселення Позивача не виконують і Позивач не може користуватися спірною квартирою, сумісне проживання в одній квартирі учасників судового розгляду через напружені відносини під час війни, погіршення природних умов є неможливим. Водночас, в цілому не зрозуміло, про яке саме рішення йде мова, оскільки жодні копії судових рішень Позивачем не надаються до позовної заяви, а вказані доводи в цілому не відповідають дійсності та не підтверджуються жодними доказами. Позивачем не надані жодні докази порушення його прав та законних інтересів. По тексту позовної заяви представник Позивача фактично викладає перелік окремих статей вітчизняного законодавства, не розкриваючи взагалі по суті, про що вони свідчать, та що обґрунтовують. По тексту позовної заяви Позивач також посилається на ст.ст. 150,169 ЖК УРСР, що є некоректним, оскільки його норми регулюють питання, перш за все, пов`язані з державним та громадським житловим фондом, в той час як вищевказана квартира не відноситься до таких фондів, а належить до приватного житлового фонду, договір найму з Відповідачами не укладався тощо. Положеннями ст.391 Цивільного кодексу України також передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Ч. 1 ст.383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Загалом, Цивільний кодекс України спільно з Житловим кодексом УРСР надає право власнику житла виселити з нього наймача, членів його сім`ї та інших осіб, які проживають з ним, у разі: відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч. 2 ст. 405 ЦК України); його (їх) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення, або використання його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття, що роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними (ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР); самоправного (без дозволу власника) зайняття жилого приміщення (ч. З ст. 116ЖКУРСР); припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд (ч. 1 ст. 406 ЦК України); наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч. 2 ст. 406 ЦК України). Водночас, наразі, про вищевикладені обставини не йдеться, оскільки Позивачем жоден доказ, який би свідчив про створення будь-яких перешкод Позивачу в користуванні та розпорядженні його власністю, до позовної заяви не додається. Як зазначає сам Позивач по тексту позовної заяви квартира [ADDRESS] належить Позивачу та Відповідачам на праві спільної сумісної власності. Ст.63 Сімейного кодексу України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При цьому [PERSON] , в цілому ніколи не заперечував та не заперечує щодо їхнього проживання в квартирі. У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) констатував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що втручання у право заявника на повагу для його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини»; рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії»; рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії»), Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Бакиз V. ІІкгаіпе») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Кгууіізка апй Кгууіізкуу у. Штате») від 02 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («8абоууак у. ІІкгаіпе») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14). Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (стаття 11 ЦПК України), забезпечує розумний баланс між інтересами Позивача, Відповідачів та загальними інтересами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зроблено висновок, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Враховуючи те, що Позивачем не надано доказів на підтвердження його права власності на спірне майно, порушення Відповідачами його прав, як власника нерухомого майна, підстав для задоволення позову про виселення немає. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Правова позиція Європейського суду з прав людини на підставі статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 у справі «Садов`як проти України», рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України», рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії», заява № 33202/96, рішення ЄСПЛ від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії»), Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй\~не буде\~надана обґрунтована\~компенсація чи\~інший вид\~належного відшкодування\~у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). В свою чергу, стаття 47 Конституції України також проголошує, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Станом на день подання даного відзиву Позивачем не відшкодовано Відповідачам, зокрема сплачені ними витрати щодо утримання належного їй з [PERSON] на праві спільної сумісної власності нерухомого майна, не розглянута вимога Відповідача-1 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (договору купівлі-продажу від 27.11.2019 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Русавською Т.М., який згодом було визнано недійсним судом). З огляду на вищевикладене, вбачається, що до моменту отримання відповідної компенсації збитків для можливості придбання іншого нерухомого майна, правові підстави для виселення відповідачів відсутні. Враховуючи те, що позивачем не надано доказів на підтвердження його права власності на спірне майно, порушення Відповідачами його прав, як власника нерухомого майна, підстав для задоволення позову про виселення немає. 18.01.2023 року від представника позивача адвоката Якименка С.Г. надійшла відповідь на відзив, за змістом якої зазначено про те, що докази позивачем не надавались, оскільки факти, на які посилається позивачка, встановлені рішеннями судів, з якими відповідачі можуть ознайомитись. Крім того, зауважує, що сучасний судовий процес не потребує додання копій судових рішень по іншим справам, оскільки такі доступні в Реєстрі судових справ. Також акцентується увага на тому, що даки маються у трьох цивільних справах, які зберігаються в суді. Щодо застосування норм матеріального права, представник позивача зазначає про те, що суд на власний розсуд має обрати потрібну норму права, що підлягає до застосування до спірних правовідносин. 19.06.2023 року до суду від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] надійшли письмові пояснення за змістом яких, останній вважає, що права позивача нічим не порушені, остання не надала щодо цього жодного належного та допустимого доказу. [PERSON] згідно інформації, сформованої за допомогою додатку «Реєстр нерухомості» від 17.06.2023 року, №інформаційної довідки 11325177515, витяг №5003839471271, є одноособовим власником (частка 1/1) квартири [ADDRESS] , при цьому він не заперечував та не заперечує проти проживання відповідачів в квартирі. Враховуючи викладене, просив відмовити позивачеві в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник кожен окремо просили суд задовольнити заявлені вимоги, надавши пояснення по змісту позову, та вказуючи на право сторін та суду самостійно ознайомитись із доказами, які містяться в інших справах та посилаючись на обставини, що були встановлені під час розгляду інших справ. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, позов не визнала з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Також зазначила, що [PERSON] ніхто не чинить будь-яких перешкод в користуванні спірною квартирою, їй виділена окрема кімната, остання має повний комплект ключів, але боїться заходити в квартиру та там жити. В свою ж чергу, вони, як відповідачі, з дозволу [PERSON] проживають в спірній квартирі, сплачують комунальні послуги, та зробили з того сараю, охайну квартиру. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав відзив на позовну заяву з проханням відмовити позивачеві в задоволенні її позовних вимог в повному обсязі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду письмові пояснення разом із клопотанням про розгляд справи за його відсутності, просив відмовити позивачці в задоволенні позовних вимог в повному обсязі через їх необґрунтованість та недоведеність. Вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали, суд дійшов таких висновків. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Згідно з частинами першою-другою статті 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі - ЄСПЛ). Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. При вирішенні справи про виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співмірним із переслідуваною законною метою. При цьому суд вважає за необхідне зазначити про таке. Відповідно до статтей 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. В даній справі стороною позивача в якості доказів, на підтвердження заявлених нею вимог не надано будь-якого належного та допустимого доказу. Власне у позовній заяві представник позивача посилається на різні судові рішення в різних справах, де начеб то встановлені фактичні обставини, що не підлягають доказуванню. При поданні відповіді на відзив представник позивача знову ж таки посилається на три цивільні справи та зазначає про те, що докази містяться в них, пропонуючи сторонам ознайомитись із ними, а суду відповідно зайти до реєстру судових рішень і також дослідити судові рішення. Крім того, в судовому засіданні під запис представником позивача було запропоновано головуючому у справі «пройти 20 метрів» та в архіві суду дослідити інші справи. В огляду на це, суд вважає за необхідне звернути увагу на положення статей 12 та 13 ЦПК України, де зазначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~ним Кодексом\~випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Позивач [PERSON] не є малолітньою чи неповнолітньою особою або особою, яка визнана судом недієздатною/ чи дієздатність якої обмежена. Так, після отримання даної цивільної справи до свого провадження судом під головуванням суді [PERSON] було постановлено ухвалу від 29.03.2023 року, відповідно до змісту якої в тому числі відмовлено представнику позивача адвокату Якименку С.Г. у задоволенні клопотання про витребування доказів, оскільки подане до суду клопотання не має жодного мотивування щодо неможливості самостійно надати ті докази, про витребування яких просить позивач. Більш того, суд не вбачає перепон позивачу в отриманні доступу до цивільних справ, де позивач є стороною. Посилання представника позивача на неможливість самостійного отримання позивачем вказаних доказів, які зберігаються в архіві Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу, суд не приймає до уваги як поважну причину, оскільки право учасника процесу ознайомлюватись в матеріалами справи та робити з них копії та витяги, як і отримувати копії судових рішень, передбачено ЦПК України. Крім того, право на надання саме до цього суду належних та допустимих доказів неодноразово роз`яснювалось судом позивачці під час розгляду справи по суті, що зафіксовано в протоколах судових засідань. Вказаним правом протягом розумних строків та процесуальних строків, позивачка та її представник не скористались. В матеріалах справи серед доказів наявні лише інформаційна довідка з реєстру прав власності на нерухоме майно від 17.06.2023 року, згідно якої [PERSON] є одноосібним власником квартири [ADDRESS] (а.с.112); копія договору купівлі-продажу квартири від 27.11.2019 року (а.с.11-115) та довідка з ОК ЖБК «Рассвет 46», відповідно до якої станом на 01.11.2019 року за адресою [ADDRESS] , була зареєстрована тільки [PERSON] , яка мала заборгованість по комунальним послугам на загальну суму 52\~664,66, яку двома частинами сплатила [PERSON] (а.с.116). Дослідивши подані докази, суд позбавлений можливості встановити наявність або відсутність порушень прав та /або законних інтересів позивача та відповідно в належний спосіб захистити її порушене/оспорюване право. Самостійно суд має право збирати докази лише у виключних випадках, які не застосовуються до даної справи з врахуванням особи позивача у відповідності до вимог ч.2 ст.13 ЦПК України. Враховуючи викладене вище, за відсутності будь-яких доказів на підтвердження порушеного права позивача, суд вважає за необхідне відмовити позивачці в задоволенні її позовних вимог в повному обсязі. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Враховуючи те, що позивачці ухвалою суду від 29.03.2023 року було відстрочено сплату судового збору в розмірі 992,40 грн. до набрання рішенням законної сили, останній в задоволенні позовних вимог відмовлено, суд вважає за необхідне стягнути з позивача на рахунок Держави судовий збір в розмірі 992,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved