Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-18 00:00:00

Виклад позиції позивача. 31.03.2023 року [PERSON] звернувся до Немирівського районного суду Вінницької області із позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, мотивуючи її тим, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12.08.2021 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , позивач набув права власності на квартиру [ADDRESS] . З моменту набуття права власності на вказане нерухоме майно по даний час позивач не може користуватись та розпоряджатись належним йому майном через фактичне проживання в ньому матері продавця - відповідача по справі [PERSON] . Вказана особа не являється та не являлась власником чи співвласником квартири та користувалась житловим приміщенням як член родини попереднього власника. Таким чином її право на користування житловим приміщенням було похідним від права власності на нерухоме майно. З моменту переходу права власності на майно до позивача усі похідні права, які виникали у членів сім`ї попереднього власника припинились. Відповідач не набула жодних прав на користування майном від нового власника. Користування відповідачем нерухомим майном, належним позивачу без будь-яких правових підстав унеможливлює реалізацію позивачем своїх прав щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном. Предметом даного позову не є виселення відповідача з підстав, передбачених ст. 116 ЖК України, а усунення права користування належним на праві власності будинком, яке можливе, в тому числі, й шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення. Обраний спосіб захисту порушеного права не суперечить вимогам закону. Зі змісту позовних вимог [PERSON] вбачається, що усунення перешкод шляхом виселення відповідача він пов`язував саме з втратою [PERSON] права користуватися жилим приміщенням після того, як відбулася зміна власника квартири, оскільки відповідач користувався таким, будучи членом сім`ї попереднього власника, а членом сім`ї позивача (нового власника) він не є, а тому за відсутності передбачених законом будь-яких інших підстав для проживання в будинку відповідач позбавлений права користування будинком. В даному випадку, наявність чи відсутність конфліктів між сторонами в справі жодного правового значення для висновку про те, чи чиняться відповідачем перешкоди позивачу в користуванні належним останньому на праві власності будинком не має. Факт проживання відповідача в будинку після зміни власника за умови відсутності для того передбачених законом підстав сам по собі достатнім доказом того, що такі перешкоди чиняться, оскільки унеможливлює користуватися та розпоряджатися власником належним йому майном на власний розсуд. Внаслідок цього, позивач просить усунути йому перешкоди у користуванні належним майном, а саме висилити [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Виклад позиції відповідача. Відповідач [PERSON] відзив на позов не подала, хоча право на подачу відзиву на позовну заяву було їй роз`яснено в ухвалі про відкриття провадження від 24.04.2023 року. Заяви,\~клопотання позивача,\~відповідача 24.05.2023 року від представника позивача, адвоката Шлапака В.С. на адресу суду надійшло клопотання про закриття підготовчого судового засідання та призначення справи до розгляду по суті у його відсутність. Інших заяв та клопотань від позивача та відповідача по справі не надходило. Процесуальні дії у справі. \~ \~ \~ \~ Ухвалою судді від 03.04.2023 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху, надано строк тривалістю у п`ять днів для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою судді від 24.04.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою суду від 24.05.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляді по суті у відкритому судовому засіданні. У судовому\~засіданні представник позивача, адвокат Шлапак В.С. позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. У судовому засіданні [PERSON] заперечила щодо задоволення позовних вимог та вказала, що дійсно проживає на даний час у будинку, який раніше належав її сину, [PERSON] . Їй відомо, що син продав квартиру [PERSON] , однак вона проживає на даний час у квартирі [ADDRESS] , бо іншого місця проживання немає. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази Дослідивши матеріали справи,\~вислухавши пояснення\~учасників справи,\~суд дійшов\~висновку про\~задоволення позовних вимог\~в повному\~обсязі виходячи з наступного. [INFO] в м. Немирові Вінницької області [PERSON] продав [PERSON] трикімнатну квартиру під [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Люлько Л.М. та зареєстровано в реєстрі за № 940 (а.с.6-9) Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира, загальною площею 70.9 кв.м., житловою площею 44.1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.10) Як вбачається із відповіді на запит суду від 22 червня 2023 року, [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та знята з реєстрації 30.12.2022 року. В судовому\~засіданні сторонами\~підтверджено та\~не оспорювався\~той факт,\~що [PERSON] на даний час проживає у квартирі [ADDRESS] . Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування \~ \~ \~ \~ Згідно із ч.1\~ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.3\~ст.12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За ч.1 ст.77, ч.2 ст.78, ч.1 ст.80\~цього\~Кодексу\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з положеннями ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі\~статтею 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (стаття 41 Конституції України). Згідно пункту 6\~статті 3 ЦК України\~загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони правовідношення. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя\~статті 13 ЦК України). У частинах першій, другій\~статті 319 ЦК України\~передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. У частині першій\~статті 383 ЦК України\~визначено, зокрема, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно зі\~статтею 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тлумачення\~статті 391 ЦК України\~свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Проте дії власника майна не повинні суперечити закону і порушувати прав інших осіб та інтереси суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша\~статті 109 ЖК України). Аналіз положень\~глави 32 ЦК України\~свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (частина друга\~статті 406 ЦК України). Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду (частина четверта\~статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду\~у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2019 року у справі № 143/1410/17 (провадження № 61-40232св18) зазначено, що «згідно з положеннями\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Вирішуючи спір, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, врахувавши наведені вище норми матеріального права, дійшли правильного висновку про те, що відповідачі не є власниками чи наймачами спірного житлового будинку, не зареєстровані у ньому, не є членами сім?ї позивача, користуються будинком без належної правової підстави, добровільно виселитися не бажають. Відтак, вимоги позивача, яка є власником спірного житлового будинку, про виселення відповідачів обґрунтовані». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 182/7347/18 (провадження № 61-19252св19) зроблено висновок, що: «встановлені судами обставини свідчать про те, що [PERSON] та [PERSON] вселилися та набули права користування житловим будинком, що належить на праві власності [PERSON] тимчасово, підтвердженням чого є той факт, що відповідачі не змінювали зареєстроване їх постійне місце проживання, та відсутність будь-яких документальних підтверджень правових підстав постійного користування спірним житловим приміщенням, зокрема договорів оренди, безоплатного користування тощо. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] не є членами сім`ї позивача, а тому на них не розповсюджуються положення\~статті 156 ЖК Української РСР, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку. З огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення статей\~391, та глави\~32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень\~ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість\~ЦК України\~є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм\~ЦК України\~(правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20)). Право користування чужим майном передбачено у\~статтях 401-406 ЦК України.\~Статтею 406 ЦК України\~унормовано питання припинення сервітуту, зокрема відповідно до пункту 4 частини першої зазначеної норми, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Установивши, що [PERSON], як власник житлового будинку [ADDRESS], категорично заперечує проти проживання у ньому відповідачів, які за його згоди вселилися у спірне житлове приміщення на період його проживання за кордоном, тобто тимчасово, тоді як обставини, які надавали їм право на проживання у зазначеному житловому приміщенні припинилися з поверненням [PERSON] на постійне місце проживання до України, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про необгрунтованість заявлених позивачем вимог про усунення йому перешкод у користуванні житловим будинком, шляхом виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення. Оцінюючи виселення [PERSON], [PERSON] з житлового будинку [ADDRESS], на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, Верховний Суд вважає, що припинення права користування відповідачами спірним житлом шляхом їх виселення відповідає такому критерію, оскільки: по-перше, між сторонами існувала домовленість з приводу тимчасового проживання відповідачів у житловому будинку [ADDRESS], по-друге, відповідачі [PERSON] та [PERSON] забезпечені іншим житлом, зокрема мають постійне зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , яке належить на праві власності [PERSON]». Вказана позиція узгоджується із Постановою Верховного Суду від 15 березня 2023 року (провадження № 61-12387св21) Висновки суду \~ \~ \~ \~ Судом встановлено, що [PERSON] проживає у квартирі [ADDRESS] на підставі того, що вона є членом сім`ї попереднього власника квартири. На момент звернення до суду з позовом, власником квартири є позивач, [PERSON] , із яким родинних зв`язків у відповідача немає. Проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS] чинить перешкоди [PERSON] у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном.

Outcome: approved