Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-23 00:00:00

У серпні 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшли матеріали позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Сент Софія Проперті Менеджмент» до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги консьєрж-сервісу у розмірі 52319,96 грн. В подальшому позивачем збільшено позовні вимоги, відповідно до яких він просив стягнути з відповідача заборгованість за період з 01.01.2019 по 28.02.2021 станом на 30.11.2022 з урахуванням інфляційної складової, пені та 3% річних в розмірі 81180,39 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач є експлуатуючою організацією та надає послуги з управління та утримання багатоквартирного житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . При цьому відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] з підземним паркінгом у вказаному будинку. За договором про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій №П-42/К-202 від 01.03.2016 позивач цілодобово 7 днів на тиждень надає відповідачу послуги з консьєрж-сервісу у житловому будинку з підземним паркінгом за адресою [ADDRESS] , а боржник повинен своєчасно оплачувати такі послуги в строк та на умовах, що передбачені Договором. Разом з тим, відповідач своєчасно не оплачує надані позивачем послуги, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість, яка станом на 30.11.2022 з урахуванням індексу інфляції, 3% та пені становить 81180,39 грн. Відповідач в добровільному порядку заборгованість не погашає, через що позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.08.2021 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В. Відповідно до вимог ч.6 ст. 187 ЦПК України судом направлявся запит до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської РДА щодо місця реєстрації відповідача. Згідно відповіді на запит від 14.09.2021, відповідач у справі зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17.09.2021 відкрито провадження в цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 24.04.2023 до суду надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву, в якому представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки у позивача відсутнє право в односторонньому порядку збільшувати розмір плати за послуги, жодних повідомлень про збільшення оплати за послуги згідно договору № П-42/К-202 від 01.03.2016 відповідачу не надходило; крім цього до складу витрат в розрахунку, позивач відносить суми власного прибутку. Представник позивача в судовому засіданні просив позов задовольнити. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази в справі у їх сукупності, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що ТОВ «Сент Софія Проперті Менеджмент» є Експлуатуючою організацією та надає послуги з управління та утримання багатоквартирного житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , відповідно до договору про передачу житлового будинку в управління та експлуатацію від 19.03.2015. [PERSON] є власницею [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомо майна. З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «Сент Софія Проперті Менеджмент» та [PERSON] 01.03.2016 було укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій №П-42/К-202, за яким ТОВ «Сент Софія Проперті Менеджент» зобов`язується цілодобово 7 днів на тиждень надавати відповідачу послуги з консьєрж-сервісу у житловому будинку з підземним паркінгом по [ADDRESS] , а відповідач зобов`язується прийняти та оплатити зазначені послуги у строк та на умовах, передбачених договором. Згідно п. 2.1 договору розмір щомісячної плати за послуги становить 774,17 грн, крім того ПДВ 154,83,00 грн, а разом 929,00 грн. П. 2.5 договору передбачає, що сторони домовились, що розмір плати за послуги, що надаються за договором, може бути змінений за ініціативою виконавця у випадках: 2.5.1 зростання (після укладення цього договору) цін на ресурси (матеріали), які використовуються виконавцем або залученими ним для надання послуг за цим договором третіми особами; 2.5.2 збільшення розміру плати за послуги третіх осіб, що залучаються виконавцем для надання послуг за договором (п.п. 1.2, 3.3.2 договору); 2.5.3 зміни ставок податків і зборів (обов`язкових платежів), що впливають на вартість послуг за цим договором; збільшення накладних витрат виконавця у зв`язку з наданням послуг за цим договором. Відповідно до п. 2.6 договору у разі зміни розміру плати за послуги (п. 2.5 договору) виконавець зобов`язаний письмово повідомити про це замовника не пізніше ніж за 30 календарних днів до дати запровадження нового розміру плати за послуги. При цьому договір про внесення змін до цього договору, у зв`язку зі зміною розміру плати за послуги, або додаткова угода до договору не укладаються. Сторони домовились, що на вимогу замовника виконавець зобов`язаний надати йому обґрунтований розрахунок підвищення розміру плати за послуги. Згідно п. 6.3 цей договір може бути змінений або розірваний лише за взаємною письмовою згодою сторін, за винятком випадків, передбачених п. 6.2 договору. Відповідно до п. 2.3 Договору №П-42/К-202 від 01.03.2016 Споживач оплачує послуги щомісячно, не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим, у розмірі визначеному у рахунках на оплату. Пункт 3.2.1 Договору №П-42/К-202 від 01.03.2016 визначає, що споживач зобов`язаний оплачувати послуги у встановлений цим Договором строк. Пункт 4.3. Договору №П-42/К-202 від 01.03.2016 визначає, що за несвоєчасне внесення плати зі Споживача стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення. Відповідно до ч.2 ст.382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Згідно з ч.4 ст.319 ЦК України власність зобов`язує. За положеннями ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Ч.1 ст.627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 629 ЦК України унормовано, що договір є обов`язковим для виконання сторонами Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших умов, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо ) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України). Таким чином, підтверджується обов`язок відповідача сплачувати надані йому послуги обслуговуючою організацією (постачальником послуг). Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. У відповідності із вимогами ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Сторони погодили умови щодо порядку зміни розміру плати за послугу за вказаними договорами, тощо. В даному випадку відповідачкою протягом тривалого часу порушувалися умови договору щодо строків та повної оплати наданих послуг з консьєрж-сервісу у зв`язку із чим у неї виникла заборгованість із оплати вказаних послуг. Доказів щодо зворотного суду надано не було. З огляду на викладене, правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора вимагати сплату грошей за надані послуги. Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Згідно довідки про суму заборгованості за послуги з консьєрж-сервісу згідно Договору №П-42/К-202 від 01.03.2016, наданої відповідачем, станом на 30.11.2022 заборгованість відповідача становить 81180,39 грн, що включає 37392,74 грн за послуги з консьєрж сервісу, 23 911,98 грн пеню, 16796,12 грн інфляційні, 3079,55 грн 3 % річних. За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст. ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, з огляду на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про порушення відповідачкою умов договору №П- 42/К-202 від 01.03.2016. При цьому доводи позивачки щодо не визнання позову не приймаються судом до уваги, оскільки остання частково сплачувала послугу з консьєрж-сервісу; мешканці будинку попереджувалися про підвищення розміру плати за дані послуги; в матеріалах справи відсутні докази її звернення до відповідача з вимогою щодо надання обгрунтованого розрахунку такого підвищення та звернення до суду з відповідним позовом. Однак, вирішуючи спір, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за вказаним договором, яка утворилась за період 01.01.2019-28.02.2021, з урахуванням інфляційної складової, 3% річних та пені станом на 30.11.2022 підлягають задоволенню частково, оскільки заборгованість повинна бути розрахована з застосуванням строку позовної давності у відповідності до положень п.1 ч.2 ст.258 ЦК України. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за надані послуги в сумі 62965,53 грн. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 2270,00, який був сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом. Враховуючи наведене та

Outcome: partial