Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-02 00:00:00

1. Описова частина. Короткий зміст позовних вимог. У квітні 2023 року Комунальне підприємство Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» (далі - «Позивач») звернулося до суду з даним позовом до [PERSON] (далі - «Відповідач») про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з постачання теплової енергії. В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилається на такі обставини. Відповідно до особового рахунку № [NUMBER] , відкритого на ім`я Відповідача, утворилася заборгованість за період з 01.04.2005 року по 01.03.2023 року за теплову енергію в розмірі 36192,58 гривень. Будинок Відповідача з усіма квартирами приєднаний до системи централізованого опалення, послуги Позивачем надаються у повному обсязі. У добровільному порядку зобов`язання щодо сплати коштів за надані послуги Відповідачем не виконуються. Позивач направляв на адресу Відповідача попередження про наявність заборгованості з вимогою сплатити її протягом місяця. Втім, Відповідач не відреагував на вказану претензію та заборгованість не сплатив. Посилаючись на приписи ст. ст.67, 68, 162 ЖК України, ст. ст.264, 322, 525, 526, 625 ЦК України, Закон України "Про житлово-комунальні послуги", Позивач просив стягнути з Відповідача суму боргу за період з 01.01.2008 року по 01.03.2023 року в розмірі 36192,58 гривень, заборгованість унаслідок інфляційних процесів за період з 01.01.2010 року по 01.02.2022 року у розмірі 17161,46 гривень, три відсотки річних у розмірі 5112,50 гривень та судовий збір у розмірі 2684,00 гривень. Історія справи. Заяви та клопотання, позиції учасників справи. 01.05.2023 року ухвалою суду було відкрито провадження у справі і призначено її до розгляду. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 33). 23.05.2023 року на адресу суду засобами поштового зв`язку від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона позовні вимога не визнала. Повідомила суду, що власником квартири за адресою: [ADDRESS] , вона стала 26.12.2017 року на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського нотаріального округу Кушнір Н.Б., за реєстровим №2641. Посилаючись на приписи ст.ст. 257, 261, 267 ЦК України просила суд застосувати строк позовної давності та відмовити Позивачу у задоволенні позовних вимог повністю (а.с. 39-40). 29.05.2023 року через канцелярію суду представником Позивача було подано відповідь на відзив, з підтвердженням її направлення на адресу Відповідача, у якій той повідомив суд про те, що відповідно до розрахункового листа абонента - Відповідача, остання частково оплачувала надану теплову енергію, а саме: 2019 рік - 500,00 грн., 2021 рік - 2660,00 грн., 2022 рік - 1650,00 грн., 2023 рік - 1560,00 грн., що свідчить про визнання боргу. Посилаючись на приписи ст.264 ЦК України наполягав на тому, що перебіг позовної давності переривався, а тому правових підстав для застосування строку позовної давності немає і позовні вимоги підлягають задоволенню (а.с. 35-36). 29.05.2023 року сторони у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Після дослідження матеріалів справи судом було постановлено письмову ухвалу, якою явку представника Позивача та Відповідача або її представника у судове засідання було визнано обов`язковою. Також судом зобов`язано Позивача надати детальний розрахунок заборгованості Відповідача. Ухвала суду обґрунтована наступним. У резолютивній частині позовної заяви позивач просить суд: стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 36192,58 гривень: період з 01.01.2008 року по 01.03.2023 року за послуги постачання теплової енергії, суму за період з 01.01.2010 року по 01.02.2022 року, на яку збільшилася заборгованість внаслідок інфляційних процесів в розмірі 17161,46 гривень та три відсотки річних в сумі 5112,50 гривень, витрати на оплату судового збору в розмірі 2684,00 гривень. У матеріалах справи наявна Інформаційна довідка №325412665 від 10.03.2023 року Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна., згідно з якою за відповідачем зареєстровано право власності на квартиру під номером [ADDRESS] , в будинку під номером [ADDRESS] , 26.12.2017 року. 23.05.2023 року до канцелярії суду засобами поштового зв`язку від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач, поряд із іншим, зазначила, що вона є власником квартири під номером [ADDRESS] , в будинку під номером [ADDRESS] , по якій виникла заборгованість за надані послуги, з 26.12.2017 року. На підтвердження викладеного, відповідачем надано копію договору дарування квартири від 26.12.2017 року. Також, відповідач просить суд застосувати строки позовної давності до позовних вимог КП БМР «Білоцерківтепломережа». 29.05.2023 року до канцелярії суду представником позивача подано відповідь на відзив, у якій, поряд із іншим, останній просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] . При цьому у матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо процесуального статусу указаних осіб у даній справі. Указана ухвала суду отримана сторонами, що підтверджується рекомендованими поштовими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 57, 61). 03.07.2023 року через канцелярію суду представником Позивача було подано заяву про уточнення позовних вимог, з підтвердженням її направлення на адресу Відповідача, у якій той повідомив про описку, допущену у прохальній частині відповіді на відзив у прізвищі особи, з якої той просить стягнути судовий збір. Також, зменшивши розмір позовних вимог, просив стягнути з Відповідача на користь Позивача суму боргу з 01.12.2017 року по 01.03.2023 року у розмірі 16395,45 грн.; заборгованість внаслідок інфляційних процесів в розмірі 2928,22 грн., три відсотки річних в розмірі 1093,96 грн., а всього 4022,18 грн.; судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2684,00 грн. 03.08.2023 року сторони та їхні представники у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином (а.с. 58, 61). Від представника Позивача надійшла заява, у якій той повідомив про те, що підтримує позовні вимоги в уточненій редакції та просить розглянути справу за його відсутності (а.с. 71). Від Відповідача ані заперечень на заяву про уточнення позовних вимог, ані будь-якої іншої заяви у судове засідання 03.08.2023 року на адресу суду не надходило. У матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за відсутності Відповідача, яка надійшла суду 23.05.2023 року (а.с. 44). Ураховуючи встановлені статтями 12 та 13 ЦПК України принципи змагальності та диспозитивності, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін й ухвалити рішення на підставі наявних у ній доказів. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Відповідач є власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування квартири від 26.12.2017 року та Інформаційною довідкою від 10.03.2023 року (а.с. 16-17, 43). Будинок Відповідача з усіма квартирами приєднаний до системи централізованого опалення, послуги Позивачем надаються у повному обсязі. Відповідно до особового рахунку № [NUMBER] , відкритого на ім`я Відповідача, за останнім рахується заборгованість за період з 01.04.2005 року по 01.03.2023 року за теплову енергію в розмірі 36192,58 гривень. Позивачем нараховано Відповідачу заборгованість внаслідок інфляційних процесів за період з 01.01.2010 року по 01.02.2022 року у розмірі 17161,46 гривень та три відсотки річних у розмірі 5112,50 гривень. Утім, як убачається із вказаної вище копії договору дарування квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , із наведеної Інформаційної довідки та із викладених письмово позицій сторін, право власності Відповідача на дану квартиру було зареєстровано 26.12.2017 року. Відповідно до розрахункової відомості суми основного боргу, 3% річних та інфляційних нарахувань за спожиті послуги теплопостачання з 01.12.2017 року уточнена сума позову - сума заборгованості Відповідача за послуги постачання теплової енергії на користь Позивача за період з 01.12.2017 року по 01.03.2023 року становить 16395,45 гривень. При цьому, заборгованість за грудень 2017 року позначено як «0,00 гривень». Заборгованість внаслідок інфляційних процесів за період з 01.12.2010 року по 01.02.2022 року визначено у розмірі 2928,22 гривень та три відсотки річних у розмірі 1093,96 гривень. При цьому, указану заборгованість за грудень 2017 року позначено як «0,00 гривень» (а.с. 67-69). 2. Мотивувальна частина. Вирішуючи дану справу суд керується наступними нормами процесуального та матеріального права України. Реалізація принципу змагальності сторін у процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). За правилами ч.ч.1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У свою чергу, ст. 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. А ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17). Верховний Суд також неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. У частині третій статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 цього Кодексу. Відповідно до частин третьої-четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц. Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються спеціальним Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року № 2189-VIII, який введений в дію 01.05.2019 року (далі - Закон № 2189-VIII), а також Законом України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції від 24.06.2004 року № 1875. У п. 5 ч. 3 Закону № 2189-VIII визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Згідно із положеннями ст. 5 Закону № 2189-VIII до житлово-комунальних послуг належать, у тому числі, комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. Приписами ст. 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Нормами ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 26 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Виконавцем комунальної послуги відповідно до Закону № 2189-VIII є суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач. Управитель багатоквартирного будинку (далі - управитель) - фізична особа-підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб. Частиною 1 ст. 6 Закону № 2189-VIII передбачено, що учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Виконавцями комунальних послуг, в тому числі послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація. Пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону № 2189-VIII передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. При цьому, такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини другої Закону № 2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Крім того, ч. 1 ст. 9 Закону № 2189-VIII передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 Житлового кодексу. Положеннями ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц, від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами ч.ч. 1-3 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Висновки суду. З огляду на викладене, даючи оцінку зібраним доказам у справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що Відповідач є власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] з 26.12.2017 року, а тому, вимоги, викладені в заяві Позивача про уточнення позовних вимог є законними та обґрунтованими. З Відповідача на користь Позивача необхідно стягнути: заборгованість за послуги постачання теплової енергії в розмірі 16395,45 грн.; заборгованість внаслідок інфляційних процесів в розмірі 2928,22 грн. та три відсотки річних в розмірі 1093,96 грн., а всього - 4022,18 грн. При цьому, заборгованість Відповідача за грудень 2017 року, відповідно до розрахункової відомості суми основного боргу, 3% річних та інфляційних нарахувань за спожиті послуги теплопостачання, відсутня. Щодо заяви Відповідача про застосування судом строку позовної давності, судом встановлено наступне. Згідно з розрахунковим листом абонента №1535-1 Відповідачем у листопаді 2019 року, червні, жовтні та грудні 2021 року, липні, грудні 2022 року та січні, лютому 2023 року Відповідачем здійснювалося часткове погашення суми заборгованості шляхом сплати грошових коштів на рахунок Позивача у загальному розмірі 6370,00 гривень (а.с. 65, 66). З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що Відповідач, сплативши частково заборгованість за житлово-комунальні послуги, перервав позовну давність. Відтак, із Відповідача на користь Позивача також підлягають стягненню борг з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми, оскільки у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України. Аналогічний правовий висновок закріплено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.01.2019 року по справі №437/2726/13-ц. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених Позивачем позовних вимог, з урахуванням обраного ним способу захисту права, на підставі наданих сторонами доказів. Розподіл судових витрат. Згідно з п.2 ч.5 ст.265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначається, зокрема, розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, у зв`язку з задоволенням позовних вимог, з Відповідача необхідно стягнути на користь Позивача сплачений при звернення до суду судовий збір у розмірі 2684,00 гривень (а.с. 25). На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved