Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-24 00:00:00

15.05.2023 до Дарницького районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Титорчука Сергія Федоровича надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей, у якій представник позивача просить визначити місце проживання синів - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час зареєстрованого шлюбу у сторін народились сини - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя подружжя не склалось, позивач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Відповідач останнім часом поводить себе агресивно, постановою суду його було притягнуто до відповідальності за домашнє насильство відносно позивча, тому для того, що убезпечити дітей та себе, нею прийнято рішення про звернення до суду із позовом про визначення місця проживання дітей з нею /а.с.1-17/. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 25.05.2020 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження /а.с.21/. Відповідач, діючи через свого представника - адвокат а Черних Вікторію Олександрівну, у відзиві просив відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи свою позицію тим, що він з любов`ю ставиться до дітей та дружини, проживає з ними разом за однією адресою, бере участь у їх вихованні, намагається зберегти родину. Щодо постанови суду про притягнення його до відповідальності за домашнє насильство, то він щиро розкаявся у скоєному, а позивач у судовому засіданні сама вказала, що сторони примирились. Спору щодо визначення місця проживання дітей між ним та позивачем немає /а.с.24-31/. Протокольною ухвалою суду від 27.06.2023 закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті /а.с.34/. Позивач, діючи через свого представника - адвоката Чернявської Віти Петрівни, у відповіді на відзив вказала, що фактично відповідач проживає у батьків неподалік місця роботи у м. Яготин, Київської області, останні роки постійно створює конфліктні ситуації за її участю, а також залучає до них дітей, погрожує, що вижене позивача з житла, а діти залишаться з ним. Також вказує, що відсутність заперечень відповідача щодо проживання дітей разом з позивачем не доводить відсутності спору /а.с.43-46/. У судовому засіданні представник позивача підтримала позов, неодноразово звернула увагу суду на те, що відповідач поводить себе агресивно по відношенню до позивача. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти позову з підстав, викладених у відзиві, та вказав, що дійсно проживає у батьків, проте багато часу проводить з дітьми, мати дітей часто відвідує різні заходи по роботі, які проводяться у вечірній час, а тому діти часто залишаються з батьком. Діти влаштовані в дитячий садочок поряд із місцем проживання, він не заперечує проти спільного проживання дітей з матір`ю. Представник третьої особи у судове засідання не прибув, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяв, клопотань від представника третьої особи до суду не надходило, висновку щодо доцільності визначення місця проживання дітей Службою у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації не надано. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що у зареєстрованому шлюбі у [PERSON] та [PERSON] народились діти - син [PERSON] [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] /а.с.5,6,7/. Позивач, відповідач та спільні діти мають зареєстроване місце проживання за адресою [ADDRESS] /а.с.8-10,11,12,20/. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За ч. 1, 2 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог ст. 3 Конвенції про права дитини. Враховуючи вимоги ст. 51 Конституції України, ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, ст. 7 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду. Звертаючись до суду з позовом про визначення місця проживання дітей, позивач та її представники вказують на те, що відповідач агресивно себе поводить відносно позивача. Так, відповідно до наявної в матеріалах справи роздруківки з Єдиного державного реєстру судових рішень з обмеженим доступом постанови від 11.05.2023 у справі № 753/7080/23, [PERSON] вчинив сварку зі своєю дружиною, в ході якої вдарив її по обличчю, штовхав, хапав за руку. Свою вину [PERSON] визнав, щиро розкаявся, судом звільнено [PERSON] від відповідальності, обмежившись усним зауваженням /а.с.28-29/. Представник позивача та відповідач у судовому засіданні підтвердили, що вказана постанова винесена відносно відповідача. Аналіз національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дитини має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч.2 ст.161 СК України, при цьому таке втручання має відповідати найкращим інтересам дитини. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано до суду копію свідоцтва про шлюб, копії свідоцтв про народження дітей та копії паспортів та РНОКПП сторін, які жодним чином не підтверджують та не відносяться до того, як позивач ставиться до своїх батьківських обов`язків, не вказують на особисту прихильність дітей до матері або батька, стан здоров`я дітей, можливість створення позивачем умов для виховання та розвитку дітей, можливість їх матеріального забезпечення. Також додані документи не свідчать про особисті якості матері, про характер взаємовідносин між нею та дітьми, характер участі матері у розвитку, навчанні, дозвіллі, вихованні та відпочинку дітей. Посилання позивача на агресивну поведінку відповідача відносно неї та наявності постанови про притягнення останнього до відповідальності за домашнє насильство свідчить про характер взаємовідносин між позивачем і відповідачем, не вказує на поведінку батька щодо дітей та не може бути безумовною підставою для визначення місця проживання дітей разом з позивачем. Крім того, позивачем не доведено наявності спору між нею та батьком дітей щодо місця їх проживання, про його існування не повідомив суду і відповідач. Більш того, останній у судовому засіданні вказав, що діти проживають з матір`ю, він не заперечує щодо цього. Різні місця фактичного проживання сторін не є підставою для задоволення позовних вимог. Підстави, зазначені позивачем у позовній заяві та встановлені під час розгляду справи в суді для визначення місця проживання дітей разом з нею, суд розцінює як намагання позбавити батька кола батьківських прав відносно дітей у зв`язку із особистісними неприязними відносинами між батьками дітей. З приводу зазначеного, суд вважає за необхідне донести до сторін, що їхні діти є свідками їх взаємовідносин, які стануть для них прикладом нормальних відносин у їхньому особистому житті у майбутньому. Діти перебувають у центрі напруженої негативної атмосфери, яка виникла між їхніми батьками, що безумовно впливає на їхній настрій та самопочуття зокрема, а також розвиток в цілому. У разі, якщо сторони бажають, щоб їхні діти зростали у любові, з відчуттям безпеки та розуміння зі сторони своїх батьків, та в майбутньому були позитивним прикладом для своїх дітей, батькам слід переглянути своє відношення один до одного, зважаючи також і на те, що вони нерозривно пов`язані своїми спільними синами. Отже, зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку із необґрунтованістю позивачем своїх позовних вимог. Разом з цим, суд вважає за необхідне зазначити також про те, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою та чи проживають спільно чи окремо. Задля забезпечення збереження емоційного контакту дітей з батьками, має бути забезпечення стабільність їх спілкування з кожним з них. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed