Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Сенс-Банк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка Сергія Анатолійовича, 3-ті особи: служба у справах дітей та сім'ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванова Світлана Миколаївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Онищенко Валентина Сергіївна, про визнання іпотечного договору недійсним, визнання дій приватного нотаріуса незаконними, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, поновлення права власності, відновлення запису про реєстрацію права власності на квартиру, скасування рішень приватних нотаріусів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що між [PERSON] та АКБ «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є АТ «СЕНС БАНК», було укладено кредитний договір № 028/25-305. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між сторонами було укладено іпотечний договір від 13 грудня 2005 року, за яким в іпотеку передано майнові права на незакінчену будівництвом однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Після завершення будівництва та оформлення права власності на квартиру змінилася адреса предмета іпотеки на [ADDRESS] . Таким чином змінився опис предмету іпотеки, в зв`язку з чим , істоті умови іпотечного договору також потребували відповідних змін, однак даних змін в іпотечному договорі не відбулося. Банком в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» звернуто стягнення на предмет іпотеки, шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки. Позивач також вказує, що в січні 2021 року, що він отримав довідку АТ «Альфа-Банк» від 22.12.2020 року №1306 про отриманий дохід у вигляді прощеного боргу, згідно якої дізнався, що 23.01.2020 року Банк відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» задовольнив забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки відповідно до рішення державного реєстратора, ПН КМНО Михайленка С.А., а саме: однокімнатну квартиру, загальною площею 53,50 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка знаходилась в іпотеці Банку згідно умов іпотечного договору №028/15-382 від 13.12.2005 року та договору кредиту №028/25-305 від 13.12.2005 року. [PERSON] вважає, що при здійсненні державної реєстрації переходу права власності на предмет іпотеки було порушено вимоги законів України «Про нотаріат», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майна та їх обтяжень» «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та «Про іпотеку». Враховуючи вище викладене, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права шляхом визнання іпотечного договору недійсним, визнання дій приватного нотаріуса незаконними, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, поновлення права власності, відновлення запису про реєстрацію права власності на квартиру, скасування рішень приватних нотаріусів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві та просили суд позов задовольнити. Представник відповідача АТ «Сенс Банк» в судовому засіданні проти позову заперечувала з підстав зазначених у відзиві. Крім того, просила суд застосувати строки позовної давності. Представник третьої особи приватного нотаріуса КМНО Іванової Світлани Миколаївни в судовому засіданні проти позову заперечувала з підстав зазначених у поясненнях на позов. Інші учасники спрови та треті особи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. При цьому представником служби у справах дітей та сім'ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації надано заяву про розгляд справи у їх відсутність. Суд, заслухавши позивача, його представника представників відповідача та третьої особи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до такого висновку. З матеріалів справи вбачається, що 13 грудня 2005 року між Позивачем та АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «СЕНС БАНК», було укладено договір кредиту № 028/25-305 за умовами якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпечності, строковості, платності та цілового характеру викорситаня грошові кошти у сумі 44 074 доларів США, зі сплатою 13,75% річних за перший рік, подальший розмір процентів за користування кредитом підлягає щомісячному перегляду, згідно з умовами п.2.6 цього Договору, та порядком погашення суми основної заборгованості до 15 числа кожного місяця згідно графіку, який вказаний в п.п. 1.1.1. п.1. Того ж дня у забезпечення виконання умов кредитного договору з банком було укладено іпотечний договір №028/15-382, згідно з умовами п.1.1 цього договору Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання Іпотекодавцем зобов`язань за Договором кредиту 028/25-305 від 13.12.2005, укладеним між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем, надалі за текстом «Основне зобов`язання», майнові права на незакінчену будівництвом однокімнатної квартири [ADDRESS] . Згідно із п. 4.1. Іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені вимоги шляхом звернення стягнення га Предмет іпотеки. Згідно із п. 4.2. Іпотечного договору у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених цим Договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на Предмет іпотеки. Відповідно до п. 4.5. Іпотечного договору іпотекодавець за своїм вибором звертає стягнення на Предмет іпотеки в один із наступних способів: 4.5.1. на підставі рішення суду; 4.5.2. на підставі виконавчого напису нотаріуса; 4.5.3. шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; 4.5.4. шляхом продажу Предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку»; 4.5.5. шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому ст. 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати». Банком в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» звернуто стягнення на предмет іпотеки, шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки. Згідно п. 1.9 іпотечного договору від 13.12.2005 року після завершення будівництва та прийняття експлуатацію нерухомого майна, зазначене в п. l.1. цього Договору, а також після оформлення та реєстрацію права власності на нього за Іпотекодавцем, збудована нерухомість продовжує бути предметом іпотеки. При цьому, нотаріус за повідомленням Іпотекодержателя та за рахунок Іпотекодавця реєструє обтяження іпотекою вже збудованою нерухомості, а сторона протягом трьох днів укладає додаткову угоду, в якій змінюється опис предмета іпотеки замість майнових прав - відповідне нерухоме майно, з зазначенням його реєстраційних даних, з посиланням на правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності. Відповідно до п. 1.10 іпотечного договору від 13.12.2005 року сторони погоджуються, що одночасно з нотаріальним посвідченням додаткової угоди до цього договору, що буде укладено відповідно до п.1.9. цього договору з приводу змін опису предмету іпотеки, нотаріус накладає заборону відчуження предмета іпотеки. Згідно п. 2.1.9 іпотечного договору , Іпотекодавець зобов`язаний протягом трьох робочих днів після оформлення та реєстрації права власності на нерухоме майно, зазначене в п. 1.1 цього договору, укласти додаткову угоду, зазначену в п. 1.9 цього договору. Іпотечним договором від 13.12 2005 року, який підписаний [PERSON] , погоджено всі умови договору та підтверджено свою згоду на передачу у власність Іпотекодержателя предмета іпотеки у випадку виникнення права звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства України. Крім того, в судовому засіданні позивачем було підтверджено факт підписання ним іпотечного договору, щодо вимог якого на той час у нього не було заперечень. Таким чином, викладені вимоги Іпотечного договору свідчать про те, що між сторонами укладене іпотечне застереження, яке спричиняє права та обов`язки, які підлягають виконанню. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно із ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із ст. 2 Закону України «Про іпотеку» законодавство України про іпотеку базується на Конституції України і складається з Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Земельного кодексу України, цього Закону та інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів України. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Згідно із ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, на даний час, так само як і на час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження в Іпотечному договорі, іпотечне застереження було чинним, а отже і права та обов`язки, які з нього випливають, підлягають виконанню. При цьому, укладення окремого договору між банком та Іпотекодавцем про задоволення вимог Іпотекодержателя не вимагає ні законодавство, в тому числі Закон України «Про іпотеку», ні умови Іпотечного договору. При цьому, укладення окремого договору між банком та Іпотекодавцем про задоволення вимог Іпотекодержателя законодавство не вимагає. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно із ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Таким чином, виходячи із аналізу викладених норм Закону України «Про іпотеку» можна дійти наступних висновків: сторони іпотечного договору мають право погодити питання звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку; іпотечне застереження прирівнюється та фактично є договором про задоволення вимог іпотекодержателя; правовою підставою звернення стягнення на предмет іпотеки може бути як окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя так і іпотечне застереження, яке міститься в іпотечному договорі. 03 квітня 2019 року Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 481/2174/14-ц, провадження № 61-4953св18 (ЄДРСРУ № 80919028) досліджував питання звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб. Зокрема, Верховним Судом зроблені наступні висновки: «Законом України «Про іпотеку» передбачено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові - на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно. У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частиною першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Відтак, Іпотечне застереження в Іпотечному договорі прирівнюється до Договору про задоволення вимог Іпотекодержателя, з огляду на що в розглядуваному випадку саме Іпотечний договір є належним правовстановлюючим документом, на підставі якого звернуто стягнення на предмет іпотеки. Такої правової позиції дотримується і Верховний Суд України в Постанові від 18.09.2012 року по справі №21-236а12: «Виходячи з наведеного, правильним є висновок суду касаційної інстанції про правомірність дій відповідача щодо реєстрації за Банком права власності на нерухоме майно на підставі договору іпотеки з огляду на те, що такий договір містить застереження про задоволення вимог іпотеко держателя шляхом передачі права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.. 37 Закону №898-IV, а тому є належним правовстановлюючим документом». Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки. Відповідно до п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ № 1127 від 25.12.2015 для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі. Як встановлено судом, банком було направлено позивачу повідомлення про порушення основного зобов`язання, що підтверджується повідомленням про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням від 04.11.2019 року № 101301-34. Копія якого наявна в матеріалах справи. Крім того у зазначеному повідомленні [PERSON] попереджено про те, що у разі невиконання відповідної вимоги протягом 30-денного строку банк має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Крім того, Банком проведено оцінку предмета іпотеки на момент звернення стягнення на предмет іпотеки, що підтверджується висновком про вартість майна, а саме квартири [ADDRESS] , складеного станом на 01.11.2019 ТОВ «Бізнес АССІСТ». Вартість предмета іпотеко оцінено в сумі 1 335 895 грн. При цьому, порядком не передбачено надання державному реєстратору копії висновку про вартість майна під час здійснення реєстрації права власності, а тому посилання на відповідний документ в записі про підставі виникнення права власності відсутнє. Разом з тим, проведення такої оцінки є обов`язком кредитора, що і було зроблено банком на час реєстрації права власності на предмет іпотеки. Кірм того, відповідно до умов договору іпотеки сторони погодили, що передача у власність Іпотекодержателя предмету іпотеки є добровільним способом звернення стягнення (пункт 5.3 догову іпотеки). Відтак, положення дії ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не можуть бути застосовані в даному випадку, адже мова йде про звернення стягнення у добровільному порядку, в той час як положення закону розповсюджуються на примусовий спосіб звернення стягнення. Сам лише факт посилання на те, що кредит є споживчим та валютним не свідчать про розповсюдження мораторію на спірні правовідносини. Позивачем та його представником не додано до матеріалів справи та не надано в судовому засіданні належних та допустимих доказів, що на спірні правовідносини розповсюджується мораторій, а саме докази того, що спірна квартира є єдиним місцем проживання позивача, не надав доказів відсутності житла у спільній сумісній власності, а також доказів того, що не відбувалось відчуження житла в період з дня укладення іпотечного договору до звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому посилання позивача, що дана квартира є місцем проживання та реєстрації його неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , а позивачем не було отримано дозвіл органу опіки та піклування на вчинення будь-яких правочинів, суд не бере до уваги оскільки малолітня дитина була прописана в спірній квартирі після укладання договору іпотеки, а банк не надавав своєї згоди на реєстрацію в предмет із застави неповнолітньої особи. Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Отже, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає. Окрім того, фактично неповнолітня не має майнових прав на нерухоме майно, що перебуває в іпотеці у стягувача. Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (в редакції Закону від 26 квітня 2001 року №2402-III) батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Стаття 12 Закону України від 2 червня 2005 року №2623-IV «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (в редакції Закону від 2 червня 2005 року №2623-IV) вимагає, що для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна. При укладенні договору іпотеки, права малолітніх дітей порушені не були, вони не були власниками та не користувалися нерухомістю, яка передавалася в іпотеку, не були зареєстровані на постійне місце проживання за адресою предмета іпотеки. Таким чином, отримання дозволу на здійснення правочину або реєстраційної дії від служби у справах дітей не потрібно. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Зважаючи на вищевикладене, необхідно зробити висновок про правомірність рішення Державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру, що є предметом іпотеки, оскільки воно прийнято з наданням відповідачем всіх документів, передбачених порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, та у відповідності до ЗУ «Про іпотеку». Крім того, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Так, представником АТ «СЕНС БАНК» було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони право на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, позовна давність починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні між позивачем та банком іпотечний договір №028/15-382 року було укладено 13 грудня 2005 року, [PERSON] було підтверджено факт особистого підписання ним даного іпотечного договору. Крім того, позивач поясний, що на момент підписання іпотечного договору, його влаштовували його вимоги, при цьому позивач звернувся до суду 10 лютого 2021 року, тобто з пропуском встановленого ст. 257 ЦК України строку позовної давності. Згідно з приписами статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Суд погоджується з твердженням представника позивача, що [PERSON] пропущено строк позовної давності. При цьому, не бере до уваги наведені позивачем обставини про те, що [PERSON] стало відомо про порушення його прав у 2021 році, після звернення за юридичною допомогою, оскільки дані твердження не є обставинами, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Таким чином з врахуванням викладеного, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання іпотечного договору недійсним,в зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності в даній частині. Підсумовуючи усе вищенаведене, враховуючи встановлені вище судом обставини та визначені відповідно до них правовідносини, суд вважає, що вимоги [PERSON] до Акціонерного товариства «Сенс-Банк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка Сергія Анатолійовича, 3-ті особи: служба у справах дітей та сім'ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванова Світлана Миколаївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Онищенко Валентина Сергіївна, про визнання іпотечного договору недійсним, визнання дій приватного нотаріуса незаконними, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, поновлення права власності, відновлення запису про реєстрацію права власності на квартиру, скасування рішень приватних нотаріусів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати, не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки у задоволенні позовних вимог судом відмовлено у повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed