Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-23 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із вищевказаним позовом до [PERSON] (далі - відповідач), обґрунтовуючи підставність позову тим, що 13.09.2022 [PERSON] написана боргову розписку, відповідно до якої підтвердила факт отримання від нього, [PERSON] , коштів в розмірі 700,00 доларів США, та які зобов`язалась повернути до 27.09.2022, запевнивши, що кошти будуть повернуті після продажу квартири, яка є їх із [PERSON] (далі третя особа) спільною сумісною власністю як подружжя, власником якої є останній. У визначений у розписці строк відповідач коштів не повернула, що свідчить про ухилення від виконання взятих на себе зобов`язань та стало підставою звернення до суду із даним позовом, в якому позивач просить суд присудити із відповідача борг за договором позики від 13.09.2022 у розмірі 700,00 доларів США, а також вирішити питання судових витрат. Ухвалою суду від 02.11.2022 було відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. Ухвалою суду від 09.11.2022 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У визначений судом строк відповідач не надала до суду заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, також не надала зустрічного позову в межах визначеного судом строку. З огляду на викладене суд здійснює розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 12.01.2023 заяву представника відповідача [PERSON] про продовження процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву було повернуто без розгляду. Ухвалою суду від 09.02.2023 відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача адвоката Кургаєва Д.М. про продовження строку для подання відзиву на позовну заяву, а відзив на позов залишено без розгляду. 27.02.2023 протокольною ухвалою суду було приєднано до матеріалів цивільної справи докази надані представником відповідача у вигляді скріншотів із переписки з месенджеру Viber. Ухвалою суду від 27.02.2023 було визнано обов`язковою явку позивача [PERSON] для дачі особистих пояснень. 25.05.2023 протокольною ухвалою було задоволено клопотання відповідача про розгляд справи за відсутності її представника. 25.05.2023 протокольною ухвалою було задоволено клопотання позивача про огляд електронного доказу, зокрема переписки у телефоні відповідача між сторонами з месенджер Viber, паперову копію доказу якого представником відповідача було надано до справи та прийнято їх до розгляду. У силу приписів ст..178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами, оскільки відповідачем не було надано відзиву у встановлений судом строк без поважних причин. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав наведених у позові просив суд його задовольнити у повному обсязі. Суду пояснив, що грошові кошти в розмірі 700 доларів США були ним передані відповідачеві саме у борг, в підтвердження чому є розписка, як зазначала відповідач - для погашення боргу чоловіка за іншим борговим зобов`язанням (Договір позики грошових коштів, що був посвідчений нотаріально 24.04.2021), інші домовленості між ними із відповідачем щодо отримання грошових коштів у розмірі 700 доларів США для виконання ним робіт чи послуг не укладались. Підтвердив, що дійсно він мав намір на придбання квартири, як було встановлено, належної відповідачеві та третій особі на праві спільної сумісної власності, однак договір купівлі-продажу не відбувся з вини саме сторони відповідача та третьої особи, так як було накладено заборону на відчуження квартири за договором іпотеки від 24.03.2021, яку на момент укладення угоди не було знято, а в подальшому квартиру продано іншим особам. При цьому, ним було понесено додаткові витрати з метою укладення вищевказаного договору купівлі-продажу, про їх стягнення питання не порушувалось за відсутності у нього належних доказів. Щодо переписки з мобільного додатку Viber його із відповідачем, то зазначив, що вони стосувались дійсно укладення договору купівлі продажу належної третій особі квартири, питань які виникли із технічним паспортом по квартирі, утім кошти в борг відповідачем брались окремо саме на погашення іншого договору її чоловіка. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд в їх задоволенні відмовити у повному обсязі, аргументуючи тим, що справжня правова\~природа боргового\~документу,\~який є\~предметом спору\~стосується вирішення\~питання щодо\~відчуження належної\~третій особі\~квартири на\~користь позивача,\~тоді як\~із розписки\~не вбачається\~моменту передання\~грошових коштів\~позивачем відповідачеві,\~що є\~обов`язковою умовою,\~не вказано\~а ні\~зобов`язання відповідача\~про те,\~що кошти\~отримуються саме\~в борг, а ні порядку повернення грошових коштів, відтак договір позики вважається таким, що не укладений і юридичні наслідки між сторонами за ним не настають. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в літку 2022 року вони із чоловіком прийняли рішення про відчуження належної їм на праві спільної сумісної власності квартири в м. Вінниця. Позивач був одним із потенційних покупців вказаної квартири та при аналізі документів встановив невідповідність технічного паспорту на вказану квартиру. Посилаючись на ту обставину, що для отримання коштів на купівлю квартири позивачеві необхідно отримати кредит, тому необхідно було привести технічні документи у відповідність до реальних змін. За результатами попередніх домовленостей позивач схилив їх із чоловіком на виготовлення нових технічних документів, які міг зробити у знайомих визначивши вартість 1 400 доларів США, половину з яких оплатить сам, а іншу половину вони, на що вони погодились. Зважаючи на те, що на той момент таких вільних коштів у них не було, позивач запропонував здійснити виготовлення нових документів за власний рахунок, в рахунок зменшення вартості квартири на 700 доларів США та з цією метою схилив її до написання розписки, тоді як грошових коштів вона не отримувала від позивача, в підтвердження вказаних обставин свідчить наявність переписки в месенджері «Viber» між нею та позивачем щодо наміру купити останнім квартиру, а також, щодо того, що позивач займався виготовленням нового технічного паспорту на квартиру. Також зазначила, що договір позики між\~нею із\~позивачем нею не оскаржувався, а наслідки написання розписки їй стали зрозумілі після звернення позивача до суду із даним позовом. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову, мотивуючи тим, що обставини щодо реалізації квартири як спільної сумісної власності їх із відповідачем як подружжя йому відомі, утім факт отримання грошових коштів його дружиною від позивача категорично заперечив, мотивуючи тим, що зі слів дружини йому відомо, що кошти позивачем дружині не передавались, а між нею та позивачем була усна домовленість щодо виготовлення технічної документації на квартиру за кошти позивача з метою укладення договору купівлі продажу квартири, однак у подальшому угода з позивачем не відбулась, так як знайшовся інший покупець. Суд, вислухавши учасників цивільного процесу, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно і безпосередньо оцінивши зібрані у справі докази, встановив, що 13.09.2022 [PERSON] написала розписку, обставини щодо цього нею не заперечувались (а.с.8), оригінал розписки був безпосереднім об`єктом дослідження судом, відповідно до якої [PERSON] зазначила, що даною розпискою підтверджує отримання у [PERSON] грошових коштів в сумі 700,00 доларів США, які зобов`язалась повернути в строк до 27.09.2022 включно. 03.10.2022 [PERSON] було направлено в адресу [PERSON] вимогу про повернення коштів згідно боргової розписки (а.с.9), дана вимога була отримана [PERSON] 11.10.2022 в підтвердження чому є поштове відстеження (а.с.11). Між сторонами виник спір з приводу невиконання відповідачем в добровільному порядку свого обов`язку з повернення грошових коштів отриманих на підставі договору позики у визначений строк. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). У постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року справа № 520/11358/15-ц (провадження № 61-7539св21) зроблено висновок, що «тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок». Вказаний висновок підтриманий Верховним Судом у постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 705/3275/18 (провадження № 61-12851св21). Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Верховний Суд, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошували на тому, що, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні\~виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Про це зазначено у постановах Верховного Суду України, а саме: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16; постанови Великої Палати Верховного Суду: від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16, провадження № 14-465цс18, від 03 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16, провадження № 14-360цс19; постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 308/3824/16, провадження № 61-24543св18, від 26 квітня 2022 року у справі № 753/1349/20, провадження № 61-14052св21.\~ При цьому, факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка,\~а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів\~від позикодавця до позичальника з обов`язком повернення (постанови Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 753/1349/20, провадження\~ № 61-14052св21 та від 07 червня 2023 року у справі № 522/19653/21, провадження № 61-10376св22. З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.\~Обставину стосовно передання, чи навпаки, непередання грошових коштів або речей доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 559/2587/19 (провадження № 61-1059св22). Згідно з частиною першою статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків, про це 24 травня 2023 року зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 947/29816/19, провадження № 61-2519св23. У ході розгляду даної справи відповідач підтвердила, що розписка була написана нею особисто, разом з цим, грошові кошти за договором нею не отримувались, наслідки написання розписки їй стали відомі зрозумілі лише після звернення позивача до суду, договір позики нею не оскаржувався, відповідно зустрічни й позов не подавався. На підтвердження безвалютності позики відповідачем та її представником було надано докази у вигляді скрін-шотів переписки з позивачем в мережі «Viber» (а.с. 101-104), також вказані електронні докази були безпосереднім предметом дослідження судом в ході судового розгляду з метою усунення сумнівів щодо його паперової копії, де було відтворено повний зміст переписки сторін в електронній формі в судовому засіданні за номером телефону належного відповідачеві [NUMBER] . Зі змісту переписки наявного в мобільному телефоні відповідача з додатку Вайбер судом було встановлено переписку із абонентом « [PERSON] », про існування якої підтвердив позивач в ході розгляду даної справи, утім вказав, що деякі записи були видалені саме зі сторони відповідача, тому вона є неповна. Зі змісту переписки встановлено, що між сторонами була попередня домовленість щодо укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна у вигляді квартири, що належала чоловікові відповідача. При цьому, зі змісту переписки, яка залишена, оскільки наявні відомості про видалені файли, слідує, що мала місце вимога позивача про повернення грошових коштів за розпискою в розмірі 700 доларів США, яка є окремим обговоренням та обговорення питань щодо укладення договору купівлі-продажу квартири, виготовлення технічної документації. Аналізуючи зібрані у справі докази в контексті приведених правових норм регулювання предмета спору, судом встановлено, що відповідачем та його представником не було надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували непередання грошових коштів насправді [PERSON] [PERSON] , або у меншій кількості, ніж встановлено договором, не доведено, що борг міг виникнути на підставі інших правовідносин. При цьому, в ході судового розгляду відповідач та третя особа підтвердили, що дійсно мали місце інші боргові зобов`язання [PERSON] відповідно до Договору позики грошових коштів від 24.03.2021 на забезпечення якого було укладено Договір іпотеки від 24.03.2023. Вказані документи було надано позивачем до позовної заяви в підтвердження обставин щодо отримання відповідачем від нього позики на погашення іншого боргового зобов`язання (а.с.21-24). Зібрані у\~справі докази\~свідчать про\~те,\~щовідповідачем не виконано обов`язку доведеності перед судом факту так званої безвалютності позики в цілому чи у певній частині, що породжує у майбутнього обов`язок позичальника повернути обумовлену угодою суму грошей за договором. У той же час на підтвердження укладення договору позики між [PERSON] [PERSON] , позивачем було надано суду оригінал вказаного договору, з якого чітко вбачається, що [PERSON] даною розпискою підтвердила отримання у [PERSON] 700,00 доларів США, які зобов`язалась повернути в строк до 27.09.2022 включно, розписка датована 13.09.2022. Суд вважає, що оригінал розписки підтверджує як факт укладення договору позики, так і передачу позивачем відповідачеві грошових коштів в обумовленому розмірі та отримання їх відповідачем, тобто кожна із сторін була вільною в укладенні договору та досягла бажаного при укладені правочину. Разом з цим , оригінал розписки підтверджує, що відповідачем не була сплачена позивачеві сума позики, що свідчить про невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, отож суд вважає, що наявні усі правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми грошових коштів отриманих у позику. Велика Палата\~Верховного Суду,\~розглянувши справу\~№ 373/2054/16,\~у своїй\~постанові від\~16.01.2019\~дійшла висновку,\~що у\~разі отримання\~у позику\~іноземної валюти\~позичальник зобов`язаний,\~якщо інше\~не передбачене\~законом чи\~договором,\~повернути позикодавцеві\~таку ж\~суму грошових\~коштів (суму\~позики),\~тобто таку\~ж суму\~коштів\~у\~іноземній валюті,\~яка отримана\~у позику. Тому\~як укладення,\~так\~і\~виконання договірних\~зобов`язань\~в іноземній\~валюті,\~зокрема позики,\~не суперечить\~чинному\~законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої\~статті 1049\~ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення основного боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі N 14-134цс18, № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465це18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14- 446цс18). З огляду на викладене, суд задовольняє позов у повному обсязі. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується Главою 8 ЦПК України. Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до платіжних доручень (а.с.1,2) позивачем при пред`явленні позову сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн. та 496,20 грн. за подання заяви про забезпечення позову, у задоволенні якої відмовлено ухвалою суду від 02.11.2022, тому із відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума в розмірі 992, 40 грн.

Outcome: approved