Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-08 00:00:00

У жовтні 2022 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач) про поділ майна подружжя, у якому просила визнати за нею в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою: [ADDRESS] ; визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1795 га, кадастровий номер 1223281500:03:007:0204, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; визнати за відповідачем право власності налегковий автомобіль державний номер [NUMBER] , марка «Chevrolet Aveo»,стягнувши з нього на користь позивачки компенсацію вартості 1/2 частини у праві спільної сумісної власності на зазначений автомобіль у сумі 72591 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з 13.07.2005 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Подружнє життя з відповідачем не склалося, тому відповідач звернувся з позовом про розірвання шлюбу, а позивачка з позовом про стягнення аліментів. За період перебування у шлюбі за спільні кошти ними було придбано наступне майно: житловий будинок та земельну ділянку для його обслуговування, розташовані за адресою: [ADDRESS] , а також легковий автомобіль державний номер [NUMBER] , марка «Chevrolet Aveo». Право власності на все майно оформлено на ім`я відповідача. Питання про добровільний поділ спільного майна між ними не досягнуто, що змушує позивача звернутися до суду з питанням розділу спільного з відповідачем майна, тому звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою судді 28.10.2022 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. В свою чергу, 25.11.2022 відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] у якому просив визнати його особистою приватною власністю житловий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач за зустрічним позовом посилається на те, що дійсно з 13.07.2005 перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, мають двох спільних дітей, з серпня 2022 не підтримують подружніх стосунків. В період шлюбно-сімейних стосунків з відповідачем було набуто вищезазначений будинок та земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 08.07.2022. Однак, житловий будинок та земельна ділянка були придбані за особисті кошти [PERSON] ще у 2012 році, про що складені розписки продавцем цього майна - [PERSON] на суму 11000 доларів США. Відповідач разом з колишньою дружиною заселилися до будинку ще у 2013 році, а в 2017 році зареєстрували своє місце проживання за адресою спірного будинку. Фактично посвідчений нотаріально договір від 08.07.2022 був лише формальністю, так як фактично право власності на будинок та земельну ділянку перейшло до [PERSON] ще у 2012 році. Особисті кошти [PERSON] для придбання у 2012 році спірного нерухомого майна отримав від продажу за 27000 доларів США належної йому та членам його родини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Цю квартиру продали відповідач, а також його батько [PERSON] , який вже помер, мати відповідача [PERSON] та його брат [PERSON] , які отримані від продажу квартири грошові кошти подарували відповідачу для подальшого придбання житла. Посилаючись на те, що спірний житловий будинок та земельна ділянка придбані за особисті кошти [PERSON] просив задовольнити зустрічний позов. Ухвалою суду від 01.12.2022 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] , об`єднавши їх в одне провадження. 05.12.2022 відповідач подав відзив на позовну заяву у якому просив у позові [PERSON] відмовити, посилаючись на обставини, викладені у його зустрічному позові. 12.12.2022 позивач подала відповідь на відзив у якому висловила незгоду з аргументами відповідача, наведеними у відзиві. Вказала, що доводи відповідача про фактичне використання майна з 2012 року не свідчить про набуття права власності на нерухоме майно. Єдиною законною підставою для набуття права власності на спірне нерухоме майно є саме договір купівлі-продажу, який був посвідчений нотаріусом 28.07.2022. При цьому, позивач надавала згоду на укладання зазначеного договору за спільні кошти подружжя. Власні кошти, отримані відповідачем від продажу його квартири він використав на власний розсуд, про цілі та наміри витрачених коштів позивачці не відомо. Ці кошти не було використано на благо сім`ї. 09.01.2023 представник відповідача подав заперечення у яких висловив незгоду з доводами позивачки, викладеними у відзиві. 01.02.2023 позивачкою подано відзив на зустрічну позовну заяву у якому просить у зустрічному позові відмовити, посилаючись на те, що всі факти, наведені у зустрічному позові не відповідають дійсності. Жодних коштів на придбання будинку родичі відповідача не надавали. 03.02.2023 від представника відповідача надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву у якій зазначено, що твердження позивачки, наведені у відзиві є голослівними та не заслуговують на увагу. Ухвалою суду від 12.04.2023, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні, просив первісний позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити, посилаючись на його недоведеність та безпідставність. Представник відповідача у судовому засіданні просив у задоволенні первісної позовної заяви просив відмовити, посилаючись на те, що спірне майно є особистою приватною власністю відповідача. З цієї ж підстави просив задовольнити зустрічний позов. Суд, вислухавши учасників справи, допитавши свідків, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Судом встановлено, що з 13 липня 2005 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.14). Сторони мають двох спільних дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.15,16). На підставі договору купівлі-продажу від 28 липня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Ріхтер Н.В., [PERSON] , як продавець продав, а [PERSON] , як покупець, придбав житловий будинок, з надвірними побудовами, що розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,1795 га, кадастровий номер 1223281500:03:007:0204, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.18-22). Під час нотаріального посвідчення договору позивачка [PERSON] надала нотаріально посвідчену заяву, у якій надала згоду своєму чоловіку [PERSON] на купівлю та на укладення відповідного договору. У заяві зазначено, що майно купується ними за період зареєстрованого шлюбу за спільні кошти та належатиме їм на праві спільної сумісної власності (а.с.23). На підставі договору купівлі-продажу від 09.11.2021 [PERSON] придбав легковий автомобіль марки «Chevrolet Aveo», номер шасі (кузова) [NUMBER] , державний номер [NUMBER] (а.с.37-38). Факт придбання зазначеного автомобіля за рахунок спільних коштів та приналежність його до спільної сумісної власності визнається сторонами. Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються наступними нормами права. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. За статтею 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно (за винятком виключеного з цивільного обороту), в тому числі і об`єкти нерухомості. Згідно зі статтями 63 та 70 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, а їх частки вважаються рівними. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина 1 статті 68 СК України). Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Відповідач, заперечуючи проти презумпції спільності права власності на майно, набутого в період шлюбу, посилався на те, що будинок придбано за його особисті кошти, які він отримав особисто та які йому надали батьки та брат після продажу належної їм квартири, розташованої у м.Полтаві. Так, згідно наданої суду копії договору, 19.01.2011 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] продали належну їм квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с.64-68). У договорі зазначена ціна квартири - 27000 доларів США. Згідно копій паспортів сторін, місце їх проживання у спірному будинку зареєстровано у листопаді 2017 року (а.с.7-8,60-62). Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є матір`ю відповідача. Разом з нині покійним чоловіком та синами вона продала належну їм квартиру, розташовану у [ADDRESS] , отримали 27000 доларів США. Усі гроші від продажу квартири передали сину [PERSON] для того, щоб він купив будинок. У подальшому син [PERSON] придбав будинок у [ADDRESS] . Продаж квартири відбувся 19.01.2011, а через рік син та невістка купили будинок. Про те, що син витратив кошти від продажу квартири на придбання будинку вона знає зі слів сина. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що є рідним братом відповідача. У січні 2011 року вони, 4 власника, продали квартиру у м.Полтаві за 27000 доларів США та віддали усі гроші його брату [PERSON] для придбання ним будинку у Новомосковському районі, с.Вільне. Будинок купили через рік після продажу квартири і почали у ньому проживати. Суд критично ставиться до показань свідків [PERSON] та [PERSON] , які є близькими родичами відповідача. Їх свідчення не узгоджуються із позицією самого позивача, який наполягав на придбанні спірного будинку за 11000 доларів США, натомість свідки пояснили, що передали відповідачу усі 27000 доларів США для придбання будинку, що більш ніж у два рази перевищує зазначену позивачем суму. Крім того, про обставини використання коштів, отриманих відповідачем від продажу квартири свідкам відомо зі слів самого відповідача. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що у 2011 році він вирішив продати будинок діда у с.Вільне. До нього звернувся відповідач [PERSON] з наміром придбати цей будинок. Приблизно за 1-2 дні до запланованої угоди його дід помер, а він прийняв спадщину. Спочатку відповідач дав 1000 доларів США в рахунок завдатку, а пізніше ще 10000 доларів США. Через 11 років після сплати коштів відповідач повідомив, що готовий оформити право власності на будинок на своє ім`я. Станом на 08.07.2022, коли укладали договір у нотаріуса, він грошових коштів не отримував. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Зміст та істотні умови договору, який підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, не може встановлюватись показаннями свідка. Відповідачем надано суду розписку, згідно якої [PERSON] отримав від [PERSON] 18.12.2011 грошові кошти у сумі 1000 доларів США у якості авансу за продаж житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.72). Згідно розписки від 18.06.2012, [PERSON] отримав від [PERSON] 18.12.2011 грошові кошти у сумі 10000 доларів США у якості оплати продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.71). Як вбачається з договору купівлі продажу земельної ділянки та житлового будинку від 28.07.2022, при посвідченні договору нотаріус встановив, що житловий будинок належить продавцю [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 22.05.2015; земельна ділянка належить продавцю [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.06.2012. Тобто, станом на дати, зазначені у розписках [PERSON] ще не був власником спірного нерухомого майна. Оцінюючи обставини набуття у власність спірного нерухомого майна суд виходить з положень цивільного законодавства про свободу договору. Так, частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності до ч.1 ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Свобода і воля відповідача при укладенні 28.07.2022 договору купівлі продажу жодним чином не були обмежені. Під час нотаріального посвідчення договору відповідач [PERSON] не позбавлений був можливості відобразити обставини придбання майна, які за його твердженням мали місце, а саме - ціну продажу 11000 доларів США, а також те, що продавець отримав грошові кошти за домоволодіння у 2012 році, відповідач міг наполягати на зазначенні у договорі про придбання майна за його особисті кошти, проте не зробив цього. Посилання представника відповідача на те, що на час укладання договору у відповідача з позивачкою були нормальні відносини суд відхиляє, оскільки ця обставина не перешкоджала обумовити дійсні, за твердженням відповідача, умови продажу та правовий статус придбаної нерухомості. Як встановлено у ч.1 ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно з ч.1 ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Виходячи з наведених положень законодавства, при вирішенні питання про ціну купівлі-продажу спірного нерухомого майна, суд повинен виходити саме з ціни, зазначеної у договорі купівлі-продажу від 28.07.2022, у якому вказана ціна продажу будинку - 397000 грн., 32000 - ціна продажу земельної ділянки, а загальна ціна - 429000 грн. Непереконливими є доводи відповідача про те, що сплативши 100% вартості будинку ще у 2012 році, покупець більше 10 років не здійснював переоформлення права власності на своє ім`я. Крім того, навіть якщо виходити з розміру коштів, отриманих продавцем будинку за розписками: 1000 доларів США станом на 18.12.2011 складало приблизно 8026 грн., та 10000 доларів США станом на 18.06.2012 складало приблизно 79900 грн. При цьому, за змістом укладеного 28.07.2022 договору сторони за взаємною згодою погодили ціну нерухомості саме у національній валюті України. Отже, надані відповідачем розписки свідчать про сплату близько 88000 грн., що є значно меншою сумою, ніж визначена у договорі ціна - 429000 грн. Враховуючи вищенаведені положення законодавства та встановлені судом обставини, суд вважає не доведеним той факт, що відповідач за рахунок коштів, які належали йому особисто сплатив продавцю повну вартість будинку та земельної ділянки у розмірі 429000 грн. З огляду на період часу, який сплив між продажем квартири у м.Полтава, частина якої належала відповідачу, та датою придбання спірного домоволодіння, ціну будинку, а також відсутність інших належних та допустимих доказів передання батьками та братом відповідача грошових коштів на придбання спірного майна, суд приходить до висновку, що відповідачем за допомогою належних та допустимих доказів не спростовано презумпцію права спільної сумісної власності на зазначене майно. Враховуючи, що житловий будинок та земельна ділянка, які є об`єктом поділу, є спільною сумісною власністю подружжя, суд прийшов до висновку про те, що вбачаються підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірного будинку та земельної ділянки та за відповідачем права власності на 1/2 частину спірного будинку та земельної ділянки, виділивши ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишивши будинок у їх спільній частковій власності. Таким чином, позовні вимоги первісного позову в частині визнання права власності на 1/2 частину спірного домоволодіння суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В свою чергу вимоги зустрічного позову про визнання будинку та земельної ділянки особистою приватною власністю не підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги про поділ автомобіля суд враховує, що його придбано у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Факт його придбання за спільні кошти подружжя визнається сторонами. Згідно наданого відповідачем висновку експертного дослідження авто товарознавця від 25.11.2022 ринкова вартість автомобіля становить 127616,01 грн. (а.с.80-86). Наданий позивачем звіт про вартість колісного транспорту (а.с.39-41), згідно якого вартість автомобіля складає 145183 грн. суд не приймає як доказ розміру вартості автомобіля, оскільки його складено без дослідження транспортного засобу. Натомість наданий відповідачем висновок містить зміст проведеного дослідження, обґрунтування визначеної ринкової вартості вказаного транспортного засобу, висновки зроблені в результаті дослідження автомобіля, тому саме цей висновок суд вважає належним і допустимим доказом вартості спірного автомобіля. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч.ч. 2, 4, 5 ст. 71 СК України). У даному випадку позивач висловила згоду на присудження їй компенсації вартості 1/2 частини автомобіля, проти чого відповідач не заперечував. У зв`язку із вищевикладеним, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача за первісним позовом грошової компенсації у розмірі 1/2 вартості автомобіля, та визнання за відповідачем права власності на спірний автомобіль. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням первісного позову судові витрати позивача підлягають стягненню з відповідача. Витрати позивача за зустрічним позовом слід віднести за його рахунок у зв`язку з відмовою у задоволенні зустрічного позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved