Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-25 00:00:00

23 травня 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 100000,00 грн. та судові витрати. Свої позовні вимоги позивач аргументує тим, що в період березня 2022 року [PERSON] , будучи фізичною особою підприємцем з основним видом КВЕД-56.10 діяльність ресторанів, надання послуг громадського харчування та [PERSON] вели переговори про укладення договору підряду (надання послуг), за умовами якого відповідач мав виконати одноразові підрядні роботи (надавати послуги) в сфері послуг ресторанної діяльності, працювати менеджером-директором в закладі громадського харчування на замовлення позивача, а позивач мав сплати на користь відповідача грошові кошти. Протягом березня 2022 року позивачем було перераховано на картковий рахунок відповідача грошову суму у розмірі 100\~000,00 грн. у якості передоплати за надані в майбутньому послуги, які відповідач мав здійснити в майбутньому, після укладення між сторонами відповідного договору. Однак, під час перемовин сторони не дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору, договір не уклали, припинили будь-які взаємовідносини, відповідач зобов`язався повернути позивачу отриману передоплату за неукладеним договором у повному розмірі. Спір у справі виник у зв`язку з тим, що незважаючи на обіцянку щодо повернення постачальником передоплати за неукладеним договором у розмірі 100\~000, 00 грн. станом на час подання позову відповідач грошові кошти так і не повернув. Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 26.05.2023 року було відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження. (а.с. 25) Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи сповіщений належним чином, надав заяву, відповідно до якої просив розгляд справи здійснювати без його участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать належні в матеріалах справи докази, будь яких заяв, клопотань, заперечень до суду не надавав. Згідно до ч.3\~ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ст. 280 ЦПК України\~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з неявкою відповідача та не повідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку\~статті 223 ЦПК України, суд зі згоди позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Відповідно до\~ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,\~ч.1ст.6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд\~його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). В порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України\~розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] будучи фізичною особою підприємцем, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 16) та [PERSON] вели переговори про укладення договору підряду (надання послуг), за умовами якого відповідач мав виконати одноразові підрядні роботи (надавати послуги) в сфері послуг ресторанної діяльності, працювати менеджером-директором в закладі громадського харчування на замовлення позивача, а позивач мав сплати на користь відповідача грошові кошти. На підтвердження реквізитів карток і рахунків для здійснення оплат як предоплату за надані послуги в майбутньому [PERSON] надав позивачу довідку від АТ «УніверсалБанк» від 01.05.2022, де вказана карта № [NUMBER] , IBAN [NUMBER] , також вказані паспортні та реєстраційні дані відповідача. (а.с.13) Протягом березня 2022 року позивачем було перераховано на картковий рахунок відповідача грошову суму у розмірі 100 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням (а.с. 19) Також згідно Висновку про результат аудиту №6, в результаті перевірки руху коштів по банківським рахункам позивача, встановлено, що [PERSON] було помилково перераховано власні кошти на рахунок [PERSON] , у розмірі 100 000,00 грн. без будь-яких правових підстав, без договірних відносин. (а.с. 18). З метою досудового врегулювання спору, [PERSON] надіслав [PERSON] претензію про повернення помилково отриманих коштів в сумі 100 000, 00 грн. (а.с. 14) Дані спірні правовідносини регулюються наступними нормами права. Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України щодо повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Одночасно, стаття 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Таким чином, застосування у кожному конкретному випадку положень статей 1212 або 216 ЦК України залежить від обставин, за яких грошові кошти передавалися відповідачу. Наявність між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі статті 1212 ЦК України. У тому разі, якщо договір між сторонами не був укладений, тобто правова підстава передачі коштів у момент їх передачі відсутня, до правовідносин застосовується стаття 1212 ЦК України. Таким чином, оскільки між сторонами відсутні договірні правовідносини, тому при передачі грошей була відсутня як така правова підстава набуття відповідачем [PERSON] вказаних коштів, тому до вказаних правовідносин застосовується стаття 1212 ЦК України та всі підстави для стягнення з відповідача переданих йому коштів. Такого висновку дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року у справі № 607/5422/16-ц, провадження № 61-17355св18.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з врахуванням досліджених обставин справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошові кошти, які набув [PERSON] і зберігає безпідставно в розмірі 100\~000,00 грн. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Окрім цього, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору.\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи. При зверненні до суду з боку позивача було понесено судові витрати в розмірі 1073,60 грн., що підтверджується відповідною платіжною інструкцією від 10.05.2023 року ( а. с. 7). Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, у відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені останнім судові витрати при зверненні до суду у вищевказаному розмірі.

Outcome: approved