Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-02 00:00:00

У грудні 2022 року позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] в якому просить: - стягнути з відповідача на користь позивача витрат понесених позивачем на обслуговування квартири та витрат по збереженню майна у розмірір 30739, 08 грн.; - припинити право власності на частку [PERSON] у спільному майні на частину квартири [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що у вересні 2009 року позивач одружився з відповідачем. З реалізації належної позивачу квартири [ADDRESS] , яка належить позивачу на підставі договору дарування від 21.07.2004 року, були отримані кошти на придбання квартири [ADDRESS] . Зазначає, що доплата у вартості була здійснена виключно за рахунок позивача, оскільки [PERSON] на той час не працювала. Вказує, що відповідач під час придбання нової кваритри вмовила позивача вказати її як покупець-2 у договорі купівлі-продажу від 14.05.2013 року. Вказує, що на момент розлічення із відповідачем у червні 2017 рок уборги за комунальні платежі та по членським внескам до ОСББ за квартиру становили еквівалент близько 100 доларів США, які також оплатив позивач. Наразі, всі борги [PERSON] за її кредитами, накопичену нею заборгованість по комунальним послугам і внескам до ОСББ, позивач вимушено погашає по мірі власних можливостей та вказує, що від дати розлучення по дату подання позову значною мірою погасив заборгованість. До суми понесених позивачем витрат за період з вересня 2019 по вересень 2021 року відносить: витрати на опалення - 13450, 00 грн.; -- витрати на оплату послуг з газопостачання - 2650, 00 грн.; -- витрат на обслуговування домофону - 720, 00 грн., витрат на управління будинком - 9600, 00 грн.; - витрат на придбання бойлеру 3693, 00 грн. та змішувача - 690, 00 грн.; - залишку боргу станом на 09.2021 у розмірір 8384, 19 грн. Крім тогог, за останній рік, у період з вересня 2021 по вересень 2022 року, позивач сплачує за житлово-комунальні послуги на загальну суму 22290, 96 грн. Таким чином, 50% витрат понесених позивачем на оплату послуг по обслуговуванню квартири становить 30739, 08 грн. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16.01.2023 року у справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти задоволення позоних вимог заперечував, просив відмовити в позові. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі суд доходить до наступного висновку. 09.09.2005 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюбу, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №1495, після реєстрації якого [PERSON] взяла прізвище чоловіка - [PERSON] (а.с. 58). Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи відділу з питань реєтрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА від 12.01.2023 року, відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 41). Як вбачається з довідки Житлово-будівельний кооператив «Домобудівельник», виданої [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , станом на 01.09.2021 року заборгованість по комунальним послугам (х/в, ГВП, опаленню та витратам на управління будинку) складає 8384, 19 грн. (а.с. 18). Позивач зазначає, що через не сплату відповідачем послуг на утримання квартири, як власником частини квартири, виникла заборгованість по квартирній платі та комунальними послугами. Статтею 322 Цивільного кодексу України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 360 ЦК передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК). Кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог. Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача. Відповідно статті 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Аналогічні положення містяться у статтях 76, 80 ЦПК України. Крім того, суд також враховує, що статтями 22, 24 Конституції України закріплено принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом. В Рішенні Конституційного суду України № 11-рп/2012 зазначається, що засада рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в ч.1 ст.55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного ч. 1 ст.24 Основного Закону України, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. Тобто, суд конституційної юрисдикції тлумачить даний принцип, як принцип, який дає змогу усім учасникам реалізувати свої процесуальні права. З цього випливає, що право на доступ до суду, в тому числі право на захист порушених чи оспорюваних прав та їх захист судом має не лише відповідач, а й позивач, який звернувся до суду за захистом і таке право йому гарантоване законом. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач не проживає в спірній квартирі та не користується житлово-комунальними послугами, що надаються. Дані обставини визнаються позивачем. При цьому позивач при зверненні до суду не привів окремо сплачені ним суми за надані житлово-комунальні послуги та послуги з утримання квартири, сплата яких є обов`язком власника навіть при непроживанні в квартирі. Виходячи з цього, суд позбавлений можливості визначитися, які суми та за які послуги мали сплачуватися відповідачем, яка не проживає в квартирі, однак має утримувати належне їй майно. Маючи можливість ознайомитися з поясненнями відповідача, позивач будь-яких доказів, які б спростовували приведені нею обставини, а також надані докази, не надав. Суд враховує, що цивільним процесуальним законодавством сторони наділені певними процесуальними правами та обов`язками. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку із їх недоведеністю. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої 08 серпня 2019 року в справі №450/1686/17 та 15 липня 2019 року справі №235/499/17, зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з викладеного вище, недоведеності приведених у позові обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог в частині стягнення витрат на обслуговування квартири і збереження майна. Щодо позовних вимог про припинення права власності на частку у спільному майні, суд зазначає наступне. Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). У частині першій статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Статтею 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] на підставі статті 365 ЦК України просив припинити право власності [PERSON] на частину у спільній частковій власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування підстав позову посилається на те, що позивач за власні кошти придбав спірну квартиру, відповідач не мала доходу.Вважає, що відповідачем порушується її право комфортні умови проживання. Слід зауважити, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що завдана внаслідок такого припинення шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 16 січня 2012 року у справі N 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі N 6-68цс12 та від 24 лютого 2016 року у справі N 6-2784цс15 та від 23 листопада 2016 року у справі N 6-1943цс16. Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі N 908/1754/17 зроблено висновок про те, що відсутність у статті 365 ЦК України конструкції «за наявності одночасно» свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності. Вказані судові рішення свідчать про єдність практики застосування положень статті 365 ЦК України. Виходячи із встановлених у справі обставин, з врахуванням при вирішенні спору інтересів усіх співвласників, суд вирішує питання щодо наявності або відсутності підстав вважати, що припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду завдасть істотної шкоди інтересам співвласника. Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності. Вирішуючи спір, суд, надавши належної оцінки межам допустимого (розумного) втручання у право власності [PERSON] за встановлених обставин та враховуючи справедливий баланс інтересів обох сторін відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, приходить до висновку про відсутність підстав для примусового припинення права відповідача, як співвласника, на частку у спільній власності у розумінні статті 365 ЦК України. Посилання позивача на те, що відповідач не приймала участь в придбанні спірної квартили та не мала доходу на той час, не має правового значення для вирішення спору, оскільки ці обставини не є підставою для захисту прав позивача в обраний ним спосіб. Суд звертає увагу на те, що позивач не обмежений в розпорядженні своєю часткою у спільній частковій власності на власний розсуд. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, про які повідомив позивач. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі за необгрунтованістю та недоведенністю. Згідно ч.ч. 1, 6 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed