Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-31 00:00:00

І. Стислий виклад позицій позивача та відповідача 1. Виклад позиції позивача. [PERSON] звернулася до Шаргородського районного суду Вінницької області з означеним позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини. У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття; допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць. Мотивуючи позовні вимоги, [PERSON] зазначила, що з 27.06.2016 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано 21.05.2021 року за рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області, та змінено її прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Від шлюбу вона та відповідач мають малолітню дитину: [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з нею та знаходиться на її вихованні та утриманні. Відповідач [PERSON] ухиляється від покладеного на нього ст.180 СК України обов`язку щодо утримання дитини, матеріальної допомоги добровільно не надає, тоді як його стан здоров`я та матеріальне становище дозволяють утримувати сина. Угоди про добровільну сплату аліментів між ними не досягнуто. При обґрунтуванні позовних вимог позивач покликається на вимоги ст.ст.180, 181, 182, 191 СК України. 2. Виклад позиції відповідача. Відповідач [PERSON] не скористався правом на подання відзиву на позов та не подав до суду відзиву на позов із викладенням своїх заперечень, відповідно до норм чинного ЦПК України, не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 11.07.2023 року (а.с.16-17), яку отримав 19.07.2023 року (а.с.21). Разом з тим, 01.08.2023 року відповідач [PERSON] подав до Шаргородського районного суду заяву про визнання позову, у якій зазначив, що позовні вимоги [PERSON] до нього про стягнення аліментів на утримання дитини визнає у повному обсязі, не заперечує щодо задоволення позовних вимог з підстав, зазначених в позовній заяві (а.с.22). ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача 1. Позивач [PERSON] заяв та клопотань, пов`язаних з розглядом справи, до суду не подавала. 2. Відповідач [PERSON] 01.08.2023 року подав до Шаргородського районного суду заяву про визнання позову, у якій зазначив, що позовні вимоги [PERSON] до нього про стягнення аліментів на утримання дитини визнає у повному обсязі, не заперечує щодо задоволення позовних вимог з підстав, зазначених в позовній заяві (а.с.22). Інших заяв та клопотань, пов`язаних з розглядом справи, відповідач до суду не подавав. ІІІ. Процесуальні дії у справі 1. Відповідно до ухвали Шаргородського районного суду від 11.07.2023 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини; відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судовий розгляд справи на 01.08.2023 року без повідомлення (виклику) сторін; роз`яснено сторонам, що у випадку наявності клопотання про виклик їх у судове засідання, його слід подати до суду у встановлені строки; запропоновано відповідачеві у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали подати до суду відзив на позовну заяву, а у випадку визнання позовних вимог - заяву про визнання позовних вимог (а.с.16-17). 2. Частиною 1 статті 279 ЦПК України встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше (ч.5 ст.279 ЦПК України). Вказана вимога ЦПК України роз`яснена судом учасникам справи в ухвалі про відкриття провадження у справі від 11.07.2023 року. Сторони у справі не подавали клопотань про розгляд означеної справи з повідомленням сторін, а суд не вбачає підстав для розгляду справи з повідомленням сторін з власної ініціативи. Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Згідно із вимогами ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами. Відповідач відзив на позов у встановлений судом строк не подав, разом з тим подав заяву, у якій зазначив про визнання позовних [PERSON] до нього про стягнення аліментів на утримання дитини (а.с.22). Виходячи з наведеного, суд вважає, що розгляд справи у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін слід здійснювати у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, в силу вимог ч.13 ст.7, ч.8 ст.178 ЦПК України. 3. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, … в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що розгляд означеної справи здійснюється у порядку письмового провадження у спрощеному провадженні без повідомлення сторін, тобто за їх відсутності, то суд не вбачає підстав для здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли сімейні правовідносини щодо виконання батьком обов`язку утримувати дитину, зокрема, щодо стягнення аліментів на дитину. Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. Суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.06.2016 року, який розірвано за рішенням Шаргородського районного суду від 21.05.2021 року (а.с.7-8). Рішення суду набрало законної сили 22.06.2021 року (а.с.8, на звороті). Від шлюбу позивач та відповідач мають малолітню дитину: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , батьком якого у вказаному свідоцтві, згідно з актовим записом про народження за №183 від 15.08.2018 року, зазначений відповідач, а матір`ю - позивач (а.с.6). Дитина сторін - [PERSON] , [INFO] , проживає з матір`ю у [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Шпиківської селищної ради за №1566 від 26.06.2023 року про склад сім`ї позивача (а.с.9). Зі змісту позовної заяви вбачається, що дитина [PERSON] знаходиться на повному утриманні позивача [PERSON] , тоді як відповідач [PERSON] ухиляється від надання матеріальної допомоги на утримання своєї дитини в добровільному порядку (а.с.1-2). Вказані обставини не заперечуються відповідачем, з огляду на те, що останній 01.08.2023 року подав до суду заяву про визнання позову (а.с.22), тому, в силу вимог ч.1 ст.82 СК України, ці обставини не підлягають доказуванню. Також, суд звертає увагу на те, що, відповідно до вимог ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників, разом з яким проживає дитина, тобто позивач [PERSON] , з якою проживає малолітня дитина сторін, має право на звернення до суду з означеним позовом про стягнення аліментів та на вибір способу стягнення аліментів. При цьому, позивачем обрано спосіб стягнення аліментів на утримання дитини у частці від доходу батька у розмірі 1/4 частини, але не менше мінімального гарантованого розміру аліментів, що визначений державою і не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, згідно з вимогами ч.2 ст.182 СК України. Судом встановлено, що відповідач добровільно коштів на утримання дитини не надає, що вбачається із позовної заяви та не заперечується відповідачем, оскільки відзиву на позов останній до суду не подав. До вказаного висновку суд прийшов, виходячи також із того, що відповідачем не надано суду доказів того, що ним добровільно надаються кошти на утримання дитини. У зв`язку із чим [PERSON] змушена звертатися до суду з цим позовом для вирішення питання щодо утримання дитини відповідачем. Крім того, з позовної заяви вбачається, що стан здоров'я та матеріальне становище відповідача дозволяє йому утримувати свого сина (а.с.1-2). Вказана обставина також не заперечується відповідачем, з огляду на те, що останній не подав до суду відзиву на позов із викладенням своїх заперечень, натомість подав заяву про визнання позову (а.с.22). До заяви про визнання позову відповідач додав довідку до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №330997 від 22.05.2023 року, з якої вбачається, що йому встановлена третя група інвалідності до 01.06.2024 року, при цьому, протипоказана робота на висоті, з рухомими механізмами, біля вогню та води, водіння автотранспорту (а.с.25). Разом з тим суд вважає, що через свій хворобливий стан здоров`я відповідач не позбавлений можливості сплачувати аліменти на утримання малолітньої дитини, оскільки він не визнаний МСЕК непрацездатним та йому встановлено лише обмеження у роботі на висоті, з рухомими механізмами, біля вогню та води, водіння автотранспорту. Тобто відповідач може працювати на роботах, що не пов`язані з обмеженнями, встановленими МСЕК, отримувати дохід та утримувати сина, проте не надає матеріальної допомоги на утримання дитини. Таким чином, суд вважає, що відповідач від добровільного надання щомісячної матеріальної допомоги на утримання дитини ухиляється, оскільки, як вбачається з позовної заяви та досліджених у справі доказів, весь обсяг обов`язків, пов`язаних з утриманням дитини, покладено на позивача [PERSON] , з якою проживає дитина. Доказів протилежного відповідачем суду не надано. Відтак, суд встановив порушення прав позивача та малолітньої дитини сторін на належне утримання дитини з боку батька, яке підлягає судовому захисту. Визначення аліментів у частці від доходу відповідача в розмірі чверті доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, гарантуватиме отримання дитиною надійного стабільного утримання з боку батька в межах мінімальної соціальної гарантії, встановленої державою в ч.2 ст.182 СК України, а також позбавить позивача та відповідача від необхідності в майбутньому звертатися з позовом до суду про зміну розміру аліментів при підвищенні соціальних гарантій чи при зменшенні доходів платника аліментів. Таким чином, порушені права позивача на утримання з боку батька [PERSON] малолітньої дитини [PERSON] , який проживає з позивачем та знаходиться на її повному утриманні, підлягають поновленню шляхом задоволення позову. Отже, суд вважає, що слід стягнути з відповідача аліменти на користь позивача на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення з позовом до суду, тобто з 05.07.2023 року, і до повноліття дитини. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини щодо виконання батьком обов`язку утримувати дитину, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Конвенцією про права дитини. Згідно із ст.48 Конституції України, кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Відповідно до ч.2 ст.51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Частиною 3 ст.51 Конституції України встановлено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку ( ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч.1-4 ст.150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Згідно із ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до нею повноліття. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про стягнення аліментів. Частиною 1 ст.181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (ч.2 ст.181 СК України). За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, з яким проживає дитина (абз.1 ч.3 ст.181 СК України). Відповідно до ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України). Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч.1 ст.183 СК України ). Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви (ч.1 ст.191 СК України). Відповідно до ч.1 ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (ч.2 ст. 179 СК України). VІ. Висновки суду СК України встановлює принцип рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону, брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. З огляду на те, що судом встановлено той факт, що відповідач не бере належної участі у матеріальному утриманні дитини і весь обсяг обов`язків по її утриманню покладено на позивача, то це ставить сторони у нерівні умови, тому позов про стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, до повноліття дитини - підлягає задоволенню. До того ж, розмір стягуваних з відповідача на користь позивача на утримання дитини аліментів повинен бути визначений не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому, суд виходить із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання дитиною сторін коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який вона мала б тоді, коли б утримувалася обома батьками, оскільки визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якраз і забезпечить надійний захист інтересів дитини і отримання дитиною сторін надійного стабільного матеріального утримання з боку батька. Отже, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, так як обставини, на які зсилається позивач, підтверджуються належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, проаналізованими судом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.81 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, і, враховуючи, що право позивача на матеріальне утримання дитини з боку батька порушене, то воно підлягає судовому захисту, а позов - задоволенню, виходячи з наступного. Позивач наполягає на задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до повноліття дитини, зазначаючи, що сама несе обсяг витрат на утримання дитини без участі відповідача, який від матеріального утримання дитини ухиляється. При визначенні способу стягнення аліментів, суд вважає, що він повинен бути визначений у частці від доходу відповідача, за вибором позивача, відповідно до вимог ч.3 ст.181 СК України, а також враховуючи, що відповідач не висловив заперечень щодо такого способу стягнення аліментів, натомість подав заяву про визнання позову (а.с.22). До того ж, аліменти, які слід стягнути з відповідача на утримання дитини, необхідно визначити в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду, відповідно до ст.191 СК України, та до досягнення сином сторін [PERSON] повноліття. Отже, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. VІІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються : 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК). Згідно з вимогами ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. При зверненні до суду з означеним позовом [PERSON] не сплачено судовий збір, оскільки позивач звільнена від його сплати. Так, відповідно до п.3. ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, в тому числі позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 1073,60 грн. відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved