Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-30 00:00:00

Позивач КП виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.10.2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП (КМДА) «Київтеплоенерго» було укладено Договір № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії), за яким ПАТ «Київенерго» відступило право вимоги, а КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, щодо виконання ними грошових зобов`язань перед Кредитором з оплати спожитих до 01.05.2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01.08.2018 року з урахуванням оплат, що отримані Кредитором за період 01.08.2018 року до дати укладення цього договору. Таким чином, Позивач прийняв право вимоги до [PERSON] , який є споживачем послуг з централізованого опалення та /або централізованого постачання гарячої води за адресою: [ADDRESS] . Сума позовних вимог Позивача за Договором цесії за спожиті до 01.05.2018 року послуги становить 56447,72 грн., з яких: сума заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у розмірі 49974,33 грн., інфляційна складова боргу у розмірі 3598,15 грн., три відсотки річних у розмірі 2875.24 грн. Розрахунок заборгованості на послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, здійснюється за тарифами, які закріплені Розпорядженнями КМДА, інформація про які є загальнодоступною та загальновідомим фактом, офіційно опублікована. Отже, згідно із зазначеними нормами законодавства відповідач зобов`язаний сплатити заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, а позивач має право вимагати від відповідача виконання обов`язку щодо оплати наданих послуг. Проте, відповідач своєчасно не сплачує кошти за спожиті з 01.05.2018 року послуги з централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води, в результаті чого утворилася заборгованість яка станом на 01.10.2020 року складає: за послуги з централізованого опалення у розмірі 14831,42 грн., за послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 41131,42 грн. У зв`язку з чим позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за спожиті послуги з центрального опалення та централізованого постачання гарячої води в загальному розмірі 112444,91 грн., а також судові витрати, пов`язані з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у розмірі 33,00 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2102,00 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27.11.2020 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. За клопотанням представника позивача, ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17.06.2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, залучено співвідповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Письмові матеріали справи містять відзив на позовну заяву. Відповідно до якого, сторона відповідача позовні вимоги вважає незаконними та не обґрунтованими з огляду на наступне. [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] з 25.01.2018 року. Як вбачається зі змісту позову та розрахунку заборгованості, позивачем заявлені вимоги про стягнення оплати заборгованості за комунальні послуги, за період починаючи з листопада 2016 року по вересень 2020 року, тобто, до придбанням відповідачем [PERSON] квартири у власність за договором купівлі продажу. Отже, вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за комунальні послуги, що виникла до 25.01.2018 року, є незаконними та необґрунтованими, що узгоджується із судовою практикою Верховного Суду у подібних правовідносинах. Оскільки, в договорі купівлі-продажу, за яким відповідач [PERSON] набув право власності на квартиру, спеціальна умова щодо прийняття останнім всіх боргів за комунальні послуги відсутня. Отже, [PERSON] не зобов`язаний повертати борги попереднього власника квартири. Крім того, у вказаній квартирі, зареєстрована [PERSON] з 13.09. 1992 року, а також її неповнолітні діти. Тому, [PERSON] має приймати участь у сплаті комунальних послуг та нести відповідальність згідно закону у разі виникнення заборгованості. А також, просить застосувати строк позовної давності. Оскільки, позивач звернувся з даним позовом до суду 26.11.2020 року, а отже заборгованість за комунальні послуги до 26.11.2017 року стягненню не підлягає у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17.06.2021 року зупинено провадження у справі за № 754/15873/20 до набрання законної сили судовим рішенням у справі за № 754/15990/20 (2/754/7785/20) за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Київська міська рада про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири, скасування рішення про державну реєстрацію прав і припинення права власності на нерухоме майно. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14.09.2022 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Київська міська рада, Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири, скасування рішення про державну реєстрацію прав і припинення права власності на нерухоме майно - відмовлено. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності - відмовлено. З єдиного реєстру судових рішень вбачається, що 26.01.2023 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу представника позивача [PERSON] адвоката Цапенка С.С. залишено без задоволення. Апеляційну скаргу представника відповідача [PERSON] - адвоката Панкратової Л.М. задоволено частково. Рішення Деснянського районного суд міста Києва від 14.09.2022 року змінено, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції даної постанови. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28.02.2023 року, провадження по цивільній справі за позовом КП «Київтеплоенерго» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості поновлено та призначено судове засідання. В судове засідання представник позивача не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. На електронну адресу суду надійшло клопотання від представника відповідача [PERSON] - адвоката Панкратової Л.М. про відкладення розгляду справи на іншу дату, оскільки адвокат перебуває у відрядженні. При цьому, суд критично оцінює подане клопотання, оскільки доказів на підтвердження викладених в клопотанні обставин, долучено не було. На підставі вказаного, суд відмовляє у задоволенні зазначеного клопотання. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові матеріали справи та докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві власності за відповідачем [PERSON] (а.с.51). З реєстру територіальної громади м. Києва вбачається, що в квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.74). Позивач, звертаючись із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як споживачів житлово-комунальних послуг, всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надав докази споживання останніми наданих послуг за адресою: [ADDRESS] . Так, в ухвалі ВССУ від 20.11.2013 року по справі № 6-29503св13 зазначено, що у разі, коли жиле приміщення належить особі на праві приватної власності, то учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення є саме ця особа (ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні, у таких випадках визначається його власником і обов`язки з оплати вказаних послуг виникають у них лише перед останнім (ст. 156 ЖК України). Згідно зі ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, відомостей про те, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є власниками/квартиронаймачами житлового приміщення у багатоквартирному будинку, що користується послугами з централізованого опалення та /або централізованого постачання гарячої води та є споживачем послуг, які постачає КП «Київтеплоенерго» до квартири за адресою: [ADDRESS] , тобто є споживачем послуг за даною адресою суду не надано, жодними договорами укладені з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зазначене не підтверджується, а тому законних підстав для стягнення з вказаних осіб заборгованості у суду немає. Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 року № 591 КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам, у зв`язку із чим КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» здійснює з 01.05.2018 року надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Квартира [ADDRESS] під`єднана до внутрішньобудинкової системи теплопостачання, а отже [PERSON] є споживачем послуг з централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води. Сторона відповідача від послуг централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води у встановленому чинним законодавством порядку не відмовлялася (не відключався). Згідно з розрахунків боргу, наданими позивачем, заборгованість за спожиті послуги централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води до 01.05.2018 року у розмірі 56447,72 грн. з яких: сума заборгованості за спожиті послуги централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води - 49974,33 грн., інфляційна складова боргу у розмірі 3598,15 грн., 3% річних у розмірі 2875,24 грн., а заборгованість за спожиті послуги централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води з 01.05.2018 року станом на 01.10.2020 року складає 55963,84 грн. з яких: сума заборгованості за послуги з централізованого опалення 14831,42 грн., сума заборгованості за послуги з централізованого постачання гарячої води 41131,42 грн., інфляційна складова боргу у розмірі 1033,26 грн., 3% річних у розмірі 1982,59 грн. У відповідності до частини першої ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини першої ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до абзацу 10 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Пунктом 1 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пункт 5 частини третьої ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними. Тобто новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. Договори про надання послуг не обтяжують майна, тому за відсутності відповідної умови в договорі щодо відчуження нерухомого майна суд повинен відмовляти в задоволенні позовних вимог до нового власника, оскільки належним відповідачем є попередній власник. Стаття 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачає, що у разі відчуження квартири чи нежитлового приміщення набуття новим власником усіх обов`язків попереднього власника як співвласника. Відповідно до частини другої цієї статті кожен із них несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника. Тлумачення наведеної норми права дає можливість дійти висновку про те, що у цьому випадку йдеться про перехід від попереднього власника до нового власника обов`язків саме як співвласника багатоквартирного будинку, передбачених законом, а не боргів попереднього власника з оплати за житлово-комунальні послуги. Отже, чинним законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не вказано в договорі купівлі-продажу. Відповідного правового висновку дійшов і Верховний Суд у своїй постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 686/6276/19 (провадження № 61-604св20). Враховуючи те, що право власності за відповідачем [PERSON] зареєстроване - 25.01.2018 року, зміст договору купівлі-продажу від 25.01.2018 року не містить обов`язку щодо погашення [PERSON] боргу за житлово-комунальні послуги, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги до 25.01.2018 року не підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Частиною четвертою статті 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Зміст положення частини четвертої статті 319 ЦК України про те, що власність зобов`язує, яке має більш загальний характер, фактично розкривається через закріплений у наступній частині цієї статті принцип, що забороняє власникові використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством. Відповідно до ст. 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону відповідач [PERSON] є споживачем послуг за адресою [ADDRESS] з 25.01.2018 року, що надаються КП «Київтеплоенерго», а тому зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги за період з лютого 2018 року по травень 2018 року: за послуги з централізованого опалення в розмірі 2843,85 грн, за послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 7013,94 грн., 3 % річних в розмір 72,92 грн., інфляційну складову боргу в розмір 278,58 грн., а також за період з 01.05.2018 року по 01.10.2020 року: за послуги з централізованого опалення в розмір14831,42 грн., за послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 41131,42 грн., інфляційна складова боргу в розмір 1033,26 грн., 3% річних в розмір 1982,59 грн., що разом складає - 69187,98 грн. Разом з тим, представник відповідача [PERSON] - адвокат Панкратова Л.М. звернулася до суду із заявою про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Відповідно до положень ст. 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Вказаний висновок щодо строку позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19. Судом встановлено, що з [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, 3 % річних, інфляційну складову боргу за період з лютого 2018 року по травень 2018 року, а також за період з 01.05.2018 року по 01.10.2020 року. Варто зазначити, що 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року і було неодноразово продовжено, востаннє його було продовжено до 30.06.2023 року. Позовна давність станом на 12.03.2020 року не сплила, її перебіг зупинений до кінця дії карантину. З письмових матеріалів справи вбачається, що позивач подав позовну заяву до суду 26.11.2020 року. З огляду на викладене, звертаючись до суду з позовом 26.11.2020 року позивачем не пропущено строки позовної давності при пред`явлені позовних вимог про стягнення заборгованості за період з лютого 2018 року по травень 2018 року, а також за період з 01.05.2018 року по 01.10.2020 року. Відтак, підстави для застосування строків позовної давності відсутні. Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Таким чином, задоволенню підлягають вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за період з лютого 2018 року по травень 2018 року: за послуги з централізованого опалення в розмірі 2843,85 грн, за послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 7013,94 грн., 3 % річних в розмір 72,92 грн., інфляційну складову боргу в розмір 278,58 грн., а також за період з 01.05.2018 року по 01.10.2020 року: за послуги з централізованого опалення в розмір14831,42 грн., за послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 41131,42 грн., інфляційна складова боргу в розмір 1033,26 грн., 3% річних в розмір 1982,59 грн., що разом складає - 69187,98 грн. Отже, зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивача задоволено частково, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 1293,36 грн. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних із отриманням інформації з Державного реєстру речових прав в сумі 33,00 грн. суд приходить до висновку про відмову, оскільки, стороною позивача не надано суду доказів на підтвердження вказаної суми, а наявна у справі копія квитанції переконливо не свідчить про те, що позивачем були понесені ці витрати саме у зв`язку із отриманням відповідного витягу відносно відповідача у даній справі. На підставі викладеного,

Outcome: partial