Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-20 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, в якому просить визнати причини пропуску строку звернення до суду поважними та поновити строки звернення до суду з позовною заявою, визнати незаконним наказ про звільнення № 175-ВК від 01 серпня 2022 року в частині дати звільнення і зобов`язати відповідача змінити дату звільнення; зобов`язати відповідача внести зміни до трудової книжки, а саме внести запис про його звільнення з 05 жовтня 2022 року на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України та видати належним чином заповнену трудову книжку; стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за весь час затримки видачі трудової книжки, судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що працював у ПП «ВКО «МААНС» з 11 червня 2019 року по 05 травня 2020 року. Після звільнення між ним та відповідачем було кілька судових проваджень, предметом яких було порушення трудових прав позивача, і судові рішення у справах були винесені на його користь. Відповідач видав трудову книжку із запізненням (з моменту звільнення до моменту видачі трудової книжки пройшло 2 роки та 5 місяців - 3 05 травня 2020 року до 05 жовтня 2022 року), що дає йому право звертатися із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки. Також виявилося, що трудова книжка заповнена не правильно, з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. Постановою Верховного Суду від 21 квітня 2021 року було прийнято рішення залишити в силі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 жовтня 2020 року, яким задоволено його позов до ПП «ВКО «МААНС» про визнання трудових відносин припиненими з 05 травня 2020 року у зв`язку зі звільненням з посади техніка з планування за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України. Станом на 21 лютого 2022 року відповідач ухилявся від добровільного виконання рішення суду, не звертався до суду за роз`ясненням рішення суду, а виконавча служба вважала, що рішення не підлягає примусовому виконанню, так як не передбачає заходів примусового виконання. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 17 березня 2022 року, яка залишена без змін постановою апеляційного суду від 14 липня 2022 року, встановлено спосіб та порядок виконання судового рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 травня 2020 року. Відповідач і надалі уникав добровільного виконання судового рішення, а тому воно було подано до примусового виконання до виконавчої служби. Під час виконавчого провадження на відповідача двічі накладали штраф за невиконання судового рішення. 01 серпня 2022 року відповідачем було частково виконане судове рішення, а саме видано наказ про звільнення, з яким він був ознайомлений, але не видано трудову книжку. Лише 05 жовтня 2022 року ним було отримано трудову книжку, яку відповідач надіслав поштою, з останнім записом № 5 від 05 травня 2020 року «Припинено трудові відносини у зв`язку із звільненням з посади техніка з планування за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України» на підставі наказу № 175-ВК від 01 серпня 2022 року. 05 жовтня 2022 року ним було надіслано відповідачу трудову книжку назад та заяву з проханням внести відповідні записи, а також заяву у виконавчу службу з проханням відкласти виконавчі дії, адже на момент відправки трудової книжки у відповідача не було можливості внести такий запис. 13 жовтня 2022 року відповідачем було повернуто йому трудову книжку без внесення відповідних записів, про які він прохав, але з новим записом № 6 від 01 серпня 2022 року. Незважаючи на те, що ним ще 05 травня 2020 року у своїй заяві про звільнення за власним бажанням було надано згоду направити трудову книжку поштою, відповідач наполягав на тому, щоб він особисто з`явився задля її отримання безпосередньо на підприємство. Його було звільнено 05 травня 2020 року із порушенням законодавства, трудову книжку отримав лише 05 жовтня 2022 року. Записи до трудової кники внесені не належним чином. Відповідачем було порушено порядок видачі трудової книжки, а саме п.4.1, 4.2 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», а тому необхідним є видача нового наказу відповідачем та внесення нового запису та дати звільнення. У відзиві на позовну заяву представник відповідача [PERSON] просить у задоволенні позову відмовити повністю. Заперечення проти позовних вимог мотивує тим, що позивач працював в ПП ВКО «МААНС» з 10 червня 2019 року на посаді інженера-технолога, з 01 квітня 2020 року був переведений на посаду інженера по плануванню, а з 31 липня 2020 року був звільнений з посади за п.4 ст.40 КЗпП України. Рішенням Рівненського міського суду у справі № 569/9738/20 визнано трудові відносини між [PERSON] та ПП ВКО «МААНС» припиненими з 05 травня 2020 року у зв`язку зі звільненням з посади за власним бажанням за ч.1 ст.38 КЗпП України. Постановою Рівненського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року рішення від 05 жовтня 2020 року скасовано та прийнято нове, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Постановою Верховного Суду від 21 квітня 2021 року постанову Рівненського апеляційного суду скасовано, рішення Рівненського міського суду від 05 жовтня 2020 року залишено в силі. З 10 червня 2021 року почав діяти Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» від 05 лютого 2021 року, який передбачає впровадження обліку трудової діяльності працівника в електронній формі та який скасовує матеріальну відповідальність роботодавця за невидачу трудової книжки. До Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників відповідні зміни внесені не були, тобто існує колізія між нормами КЗпП України та Інструкцією, і пріоритет у застосуванні мають саме норми КЗпП. Права позивача в частині невчасної видачі трудової книжки порушені не були, оскільки чинним законодавством були скасовані правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Оскільки кошти розрахункові при звільненні виплачені позивачу, що ним самим не оспорюється, вимоги за ст.117 КЗпП України позивачем не заявлялися та предметом позову не були. Оскільки позивачем вимоги про поновлення на роботі не заявляються, [PERSON] пов`язує необхідність стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу тільки з невидачею йому трудової книжки, інших вимог не заявляє, тому порушень прав робітника не відбулося, працівник не зазнав майнової шкоди через те, що роботодавець невчасно видав йому трудову книжку. При цьому позивач самостійно добровільно тривалий час відмовлявся отримати свою трудову книжку, чим фактично створював штучні умови на свою користь та діяв не добросовісно щодо реалізації своїх прав. Зокрема, 31 липня 2020 року позивачу на дві адреси, які були відомі роботодавцю, направлялося повідомлення щодо отримання ним трудової книжки. Однак останній по трудову книжку не з`явився, згоди на пересилання трудової книжки поштою не надав. Таким чином, у відповідача не виникає обов`язку виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою видачі трудової книжки. Позивач у відповіді на відзив зазначив, що реалізація права особи має здійснюватися за нормами, чинними на момент вираження волевиявлення такої особи у формі конкретних дій. Ним ще 05 травня 2020 року було подано заяву про звільнення, де було виражено бажання отримати трудову книжку при звільненні та надана згода відправити її поштою, та повторно 26 травня 2021 року. Наказом відповідача № 197-ВК його було звільнено з роботи 31 липня 2020 року за прогул без поважним причин, при цьому не було направлено трудову книжку на адресу позивача за його згодою в заяві про звільнення від 05 травня 2020 року. Постановою Верховного Суду було підтверджено право позивача бути звільненим за вланим бажанням за ч.1 ст.38 КЗпП України та після його заяви від 26 травня 2021 року відповідач трудову книжку не видав. Відповідач уникав відправки трудової книжки поштою всупереч тому, що мав його згоду, яка була надана ще у заяві на звільнення від 05 травня 2020 року. Усі наведені обставини виникли до початку дії Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі». Він покладався на добросовісну поведінку відповідача та очікував бути звільненим за власним бажанням та отримати належним чином оформлену трудову книжку ще у травні 2020 року, але саме через незаконні дії відповідача, як то незаконне звільнення, умисне небажання відправляти трудову книжку поштою, умисне невиконання судового рішення призвело до такої тривалої затримки її видачі. Аргументи відповідача щодо застосування положень ст.235 КЗпП України не можуть прийматися до уваги, адже відповідачем досі не внесено останній запис до трудової книжки та не видано новий наказ про звільнення саме датою видачі трудової книжки. Всупереч звинуваченням відповідача щодо його недобросовісної поведінки в бажанні отримати трудову книжку, станом на 04 серпня 2022 року ним не було подано достовірних даних до електронного реєстру застрахованих осіб щодо чинної причини звільнення позивача, що вкотре свідчить про недобросовісні дії відповідача щодо видачі трудової книжки позивачу. Дії відповідача у правовідносинах з ним відбувалися з порушенням принципу правової визначеності. Ухвалою від 25 квітня 2023 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. У встановлений судом строк недоліки позовної заяви позивач усунув. Ухвалою від 27 квітня 2023 року позовну заяву [PERSON] суд прийняв до розгляду та відкрив спрощене позовне провадження у справі з проведенням судового засідання з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав, викладених в позовній заяві. Додатково пояснив, що відсутність трудової книжки позбавила його можливості працевлаштуватися. 24 травня 2021 року йому відмовити в прийнятті на роботу, оскільки підстава звільнення з попередньої посади, яку він зазначив у заяві, не співпадає із записами в Єдиному реєстрі застрахованих осіб. Таких відмов було декілька, але лише єдиний керівник погодився письмову відповідь про причини відмови у прийнятті на роботу. Відповідачем не було подано в електронній формі до Пенсійного фонду інформації про зміну підстав звільнення. Станом на 04 серпня 2022 року він ще вважався звільненим за п.4 ст.40 КЗпП України, хоча вже рік було чинним рішення Верховного Суду. Звертався до Пенсійного фонду щодо внесення змін підстави звільнення, але там повідомили, що ці дії має вчиняти роботодавець. Строк звернення до суду пропустив, оскільки після отримання 13 жовтня 2022 року письмової відмови відповідача добровільно внести належні записи до трудової книжки щодо дати звільнення подав до суду 21 жовтня 2022 року заяву про встановлення судового контролю в справі № 569/9378/20. 23 березня 2023 року суд виніс рішення про відмову в задоволенні його заяви і роз`яснив право звернутися до суду з цим позовом. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала та пояснила, що 07 травня 2020 року надійшла заява позивача про звільнення за власним бажанням з 05 травня 2020 року. Переписка з позивачем тривала до липня 2020 року. Оскільки позивач не з`являвся на роботу, 31 липня 2020 року його звільнити за прогул. В цей час [PERSON] звернувся до суду з позовом про припинення трудовх відносин. Рішенням у справі ухвалене 05 жовтня 2020 року. Підприємство не погодилося з рішенням суду і подало апеляційну скаргу. Апеляційний суд скасував рішення першої інстанції та відмовив позивачу у позові. В той час направлялися листи позивачу щодо отримання трудової книжки, але він її не отримував, бо не погоджувався із записом у трудовій книжці причини звільнення. Надалі Верховний Суд скасував постанову апеляційного суду. Позивач звернувся до підприємства із заявою про видачу трудової книжки. Але в ній був не скасований запис про звільнення за прогул. Позивач знову звернувся в суд про скасування наказу про звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України. Заочним рішенням цей наказ був скасований. Далі позивач звернувся до суду із заявою про встановлення порядку і способу виконання рішення, яку суд задовольнив 17 березня 2022 року. Підприємство подало апеляцію, але ухвалу залишено в силі. Після цього видати трудову книжку вже не могли, бо її вилучити разом з особовою справою позивача в межах кримінального провадження за ч.1 ст.172 КК України, розпочатого за заявою позивача. Невидача трудової книжки весь цей період зумовлена наявністю судових спорів між сторонами. Відсутність трудової книжки не позбавляла позивача можливості працевлаштуватися. Після всіх судових спорів підприємство внесло в електронний реєстр відомості про звільнення позивача за ч.1 ст.38 КЗпП України. Представник відповідача [PERSON] додатково пояснила, що позивачем не надано доказів вимушеного прогулу у зв`язку з невидачею йому трудової книжки. Він мав можливість працювати і працював без трудової книжки, що сам і підтвердив. Строк звернення до суду з цим позовом пропущений позивачем без поважних причин Трудову книжку позивач отримав 05 жовтня 2022 року, а до суду звернувся 20 квітня 2023 року. Звернення до суду із заявою про встановлення судового контролю не є поважною причиню пропуску тримісячного строку. Представник відповідача [PERSON] пояснив, що 05 травня 2020 року він попросив позивача не звільнятися відразу, а попрацювати 2 тижні, щоб передати належним чином всі обов`язки. Він погодився і пішов з кабінету, а за 5 хв. подзвонила охорона, що позивач залишив територію підприємства. Через 2 дні від [PERSON] надійшла заява про звільнення за власним бажанням. Оскільки позивач не виходив більше на роботу, його звільнили за прогул. До рішення Верховного Суду він особисто заборонив видавати позивачу трудову книжку, так як позивач вчинив недобросовісно. Після рішення ВС дав вказівку вислати трудову книжку позивачу. Але юрист подавала апеляції на рішення судів, бо мала неприязнь до позивача. Суд, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків. Суд встановив, що 10 червня 2019 року [PERSON] прийнятий на посаду інженера-технолога (механіка) в ПП «Виробничо-конструкторське об`єднання «МААНС», 01 квітня 2020 року переведений на посаду техніка з планування, що підтверджується записами № 1, 2 трудової книжки позивача серії [NUMBER] , заповненої 10 червня 2019 року. 05 травня 2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про звільнення його з посади техніка з планування на підставі ст.38 КЗпП в зв`язку з неможливістю продовжувати роботу, що зумовлено систематичним погіршенням стану здоров`я та неможливістю в подальшому виконувати свої обов`язки на займаній посаді. Датою звільнення просив вважати 05 травня 2020 року. Наказ про звільнення та трудову книжку просив надіслати йому за адресою [ADDRESS] . Вказану заяву відповідач отримав 07 травня 2020 року за вх. № 02. В червні 2020 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до ПП «ВКО «МААНС» про припинення трудового договору. Наказом № 196-ВК ПП «ВКО «МААНС» від 31 липня 2020 року визнано дні відсутності на роботі [PERSON] , техніка з планування, з 13 квітня 2020 року по 31 липня 2020 року прогулом без поважним причин; за порушення трудової дисципліни застосовано до [PERSON] відповідно до ст.147 КЗпП України дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за прогул (п.4 ст.40 КЗпП України). Відповідно до наказу № 197-ВК ПП «ВКО «МААНС» про припинення трудового договору від 31 липня 2020 року [PERSON] звільнено з 31 липня 2020 року а п.4 ст.40 КЗпП України (за прогул без поважних причин). Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 жовтня 2020 року у справі № 569/9738/20 задоволено позов [PERSON] до ПП «ВКО «МААНС» про припинення трудового договору, визнано трудові відносини між [PERSON] та ПП «ВКО «МААНС» припиненими з 05 травня 2020 року у зв`язку із звільненням з посади техніка з планування за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України. Постановою Рівненського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року задоволено апеляційну скаргу ПП «ВКО «МААНС», рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 жовтня 2020 року скасовано та прийнято постанову про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Постановою від 21 квітня 2021 року Верховний Суд скасував постанову Рівненського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року та залишив в силі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 жовтня 2020 року. 26 травня 2021 року позивач направив відповідачу заяву про негайне виконання рішення суду, в якій просив при виконанні керуватися його заявою про звільнення від 05 травня 2020 року, так як він її не відкликав. У відповіді на заяву позивача від 26 травня 2021 року відповідач листом № 57 від 01 червня 2021 року повідомив [PERSON] про відсутність правових підстав для задоволення звернення, оскільки рішення Рівненського міського суду від 05 жовтня 2020 року у справі № 569/9738/20 не містить зобов`язання змінити формулювання причини звільнення, наказ № 196-ВК від 31 липня 2020 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності та наказ № 197-ВК від 31 липня 2020 року про звільнення з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України залишаються чинними та у встановленому законом порядку не скасовані. Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 травня 2021 року у справі № 569/16951/20 задоволено позов \~ [PERSON] до ПП «ВКО «МААНС» про скасування наказу про звільнення та притягнення до дисциплінарної відповідальності, визнано протиправним та скасовано наказ\~ ПП "ВКО "МААНС"\~ від 31 липня 2020 року №196-ВК про притягнення до дисциплінарної відповідальності\~ [PERSON] , визнано протиправним та скасовано наказ ПП «ВКО «МААНС» від 31 липня 2020 року № 197-ВК про звільнення з роботи [PERSON] , техніка з планування, за п.4 ст.40 КЗпП України. В червні 2021 року ПП «ВКО «МААНС» звернулося до суду із заявою про перегляд заочного рішення від 18 травня 2021 року у справі № 569/16951/20. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 05 жовтня 2021 року у справі № 569/16951/20 заяву ПП "ВКО "МААНС" про перегляд заочного рішення у цивільній справі за позовом [PERSON] до Приватного підприємства "Виробничо-конструкторське об"єднання "МААНС" про скасування наказу про звільнення та притягнення до дисциплінарної відповідальності залишено без задоволення. Постановою Волинського апеляційного суду від 06 червня 2022 року апеляційну скаргу відповідача ПП «Виробничо-конструкторське об`єднання «МААНС» залишено без задоволення, а заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 травня 2021 року - без змін. 16 грудня 2021 року позивач звернувся до суду із заявою про роз`яснення рішення Рівненського міського суду від 05 жовтня 2020 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до ПП "ВКО "МААНС" про припинення трудового договору. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 10 січня 2022 року у справі № 569/9738/20 у задоволенні заяви [PERSON] про роз`яснення рішення Рівненського міського суду від 05 жовтня 2020 року відмовлено. 03 лютого 2022 року позивач звернувся др. Здолбунівського відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення № 569/9738/20, виданого 05 жовтня 2020 року Рівненським міським судом. 10 лютого 2022 року державний виконавець Здолбунівського відділу ДВС у Рівненському районі Рівненської області повідомленням № 3113 повернув виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання, оскільки рішення від 05 жовтня 2020 року у справі № 569/9738/20, видане Рівненським міським судом Рівненської області та ухвала Рівненського міського суду Рівненської області від 10 січня 2022 року у справі № 569/9738/20 не є виконавчими документами. 21 лютого 2022 року [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення способу і порядку виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 жовтня 2020 року у справі № 569/9738/20. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 17 березня 2022 року у справі № 569/9738/20 заяву [PERSON] про встановлення способу та порядку виконання судового рішення задоволено, встановлено спосіб та порядок виконання судового рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 жовтня 2020 року, а саме: відповідачу ПП «Виробничо-конструкторське об`єднання «МААНС» видати наказ про припинення трудових відносин з [PERSON] з 05 травня 2020 року у зв`язку із звільненням з посади техніка з планування за власним бажанням на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України, внести відповідні записи до трудової книжки та видати трудову книжку у відповідності до вимог чинного трудового законодавства. Ухвала набрала законної сили 17 березня 2022 року. Постановою Рівненського апеляційного суду від 14 липня 2022 року апеляційну скаргу ПП "ВКО "МААНС" залишено без задоволення, ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 17 березня 2022 року - без зміни. 28 березня 2022 року Рівненський міський суд Рівненської області видав виконавчий лист у справі № 569/9738/20. За інформацією про виконавче провадження № 68788918 від 03 квітня 2023 року, виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 569/9738/20 відкрито 12 квітня 2022 року боржнику надано строк самостійного виконання рішення до 26 квітня 2022 року (відкладено до 03 травня 2022 року); за невиконання без поважних причин рішення на боржника (ПП «ВКО «МААНС») 05 травня 2022 року накладено штраф в сумі 5100 грн; за невиконання вимог виконавчого документа 21 вересня 2022 року на боржника накладено штраф в сумі 10200 грн; 20 жовтня 2022 року виконавче провадження закінчено в зв`язку з фактичним повним виконанням рішення. 20 липня 2022 року [PERSON] направив відповідачу заяву, якій просив негайно виконати рішення суду у справі № 569/16951/20 щодо визнання протиправними та скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності та про звільнення з роботи, при виконанні керуватися КЗпП України та Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників. 01 серпня 2022 року відповідач ПП «ВКО «МААНС» на підставі рішення Рівненського міського суду від 05 жовтня 2020 року у справі № 569/9738/20 видав наказ № 175-ВК про припинення трудового договору, за змістом якого припинено трудові відносини з [PERSON] з 05 травня 2020 року у зв`язку із звільненням з посади техніка з планування за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України. Наказ направлений позивачу поштою. З вказаним наказом позивач ознайомлений 02 серпня 2022 року. На копії наказу з відміткою про ознайомлення позивач вчинив напис «трудова книжка не видана, розрахунок не проведено» та направив 03 серпня 2022 року відповідачу разом із заявою від 02 серпня 2022 року, в якій просив, серед іншого, внести запис до трудової книжки та надіслати її поштою. Листом № 235/1 від 29 вересня 2022 року відповідач направив позивачу трудову книжку серії [NUMBER] за адресою, вказаною в заяві від 05 травня 2020 року. Трудову книжку позивач отримав 05 жовтня 2022 року. 05 жовтня 2022 року позивач направив відповідачу заяву, в якій просив внести відповідні записи до його трудової книжки згідно Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, та повернути йому її поштою. В повідомленні щодо належного виконання рішення Рівненського міського суду від 05 жовтня 2020 року у справі № 569/9738/20 від 12 жовтня 2022 року, направленому позивачу, відповідач вимагав, зокрема припинити дії щодо невиконання рішення суду, припинити бездіяльність в частині отримання належним чином оформленої трудової книжки, вчинити дії, направлені на отримання належним чином оформленої трудової книжки. 27 жовтня 2022 року [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 23 березня 2023 рок у справі № 569/9738/20 відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у цивільній справі за позовом [PERSON] до Приватного підприємства «Виробничо-конструкторське об`єднання «МААНС» про припинення трудового договору. Частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України передбачено право особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.47 Кодексу законів про працю України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним орану він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. За положеннями ст.48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації, відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно з п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників» при влаштуванні на роботу працівники зобов`язані подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку. Без трудової книжки приймаються на роботу тільки ті особи, які працевлаштовуються вперше. Трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, у представництвах іноземних суб`єктів господарювання, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку (п.3 постанови КМУ № 301). Відповідно до п.4 постанови КМУ № 301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність. Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі Інструкція). Згідно з п.2.3 Інструкції, записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Відповідно до п.2.4 Інструкції, всі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). На підставі п.2.26 Інструкції записи про звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Днем звільнення вважається останній день роботи (п.2.27 Інструкції). Згідно з п.4.1 Інструкції, у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Відповідно до п.4.2 Інструкції, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. За нормами ч.5 ст.235 КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Для застосування до роботодавця відповідальності у вигляді стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу необхідна наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого органу; вимушений прогул викликаний затримкою трудової книжки. Трудове законодавство України побудоване на балансі прав та обов`язків як працівника, так і роботодавця. За положеннями трудового законодавства невиконання зобов`язань, як і зловживання правами, не допускається, а право працівника отримати трудову книжку в день звільнення пов`язується не лише з обов`язком роботодавця видати трудову книжку, а й з обов`язком працівника її забрати, якщо роботодавець створив всі умови для її вчасної видачі. Такий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 09 березня 2021 року у справі № 600/121/19. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особа або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивач 05 травня 2020 року подав заяву про звільнення за власним бажанням з поважних причин. Відповідач отримав заяву [PERSON] 07 травня 2020 року та зобов`язаний був звільнити позивача в строк, про який він просить, а саме з 05 травня 2020 року, що підтверджено рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 жовтня 2020 року у справі № 569/9738/20, залишеним в силі Верховним Судом. Оскільки 07 травня 2020 року позивач був відсутній на роботі і в заяві від 05 травня 2020 року просив надіслати йому наказ про звільнення та трудову книжку за вказаною у заяві адресою, тобто роботодавець мав письмову згоду працівника на пересилання трудової книжки, відповідач зобов`язаний був виконати вимоги ст.47 КЗпП України та п.4.1, 4.2 Інструкції та надіслати позивачу його трудову книжку з внесеним до неї записом про звільнення. Однак ПП «ВКО «МААНС» 07 травня 2020 року трудову книжку позивачу не надіслало, що не заперечується відповідачем. Трудову книжку позивач отримав поштою 05 жовтня 2022 року, а отже, встановленим є факт затримки видачі трудової книжки позивачу. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] підтвердив, що до перегляду Верховним Судом рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 жовтня 2020 року у справі № 569/9738/20 особисто заборонив видавати позивачу трудову книжку. Після отримання постанови Верховного суду від 21 квітня 2021 року у справі № 569/9738/20 відповідач і надалі продовжував ухилятися від виконання обов`язку щодо видачі (пересилання) позивачу трудової книжки, покликаючись на наявність не скасованих наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності та про звільнення з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України, хоча як роботодавець вправі був самостійно їх скасувати з огляду на чинне рішення суду про визнання припиненими трудових відносин між ПП «ВКО «МААНС» та [PERSON] з 05 травня 2020 року; покликаючись на відсутність в рішенні зобов`язання змінити формулювання причини звільнення, хоча зазначення в резолютивній частині рішення суду про визнання трудових відносин між [PERSON] та ПП «ВКО «МААНС» припиненими з 05 травня 2020 року у зв`язку із звільненням з посади техніка з планування за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України тягне за собою внесення до трудової книжки позивача запису про звільнення відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок. Після звернення позивача до органів виконавчої служби відповідач відмовлявся добровільно виконувати рішення суду, в зв`язку з чим на боржника двічі накладався штраф державним виконавцем. Незгода відповідача з рішеннями судів у справі № 569/9738/20 не звільняла його від обов`язку видати позивачу належним чином оформлену трудову книжку. Доводи представників відповідача, що позивач тривалий час відмовлявся отримати свою трудову книжку, чим створював штучні умови на свою користь, є безпідставними та суперечать матеріалам справи. Позивач неодноразово звертався до відповідача із письмовими заявами про надіслання йому трудової книжки (05 травня 2020 року, 26 травня 2021 року, 20 липня 2022 року та 02 серпня 2022 року), а також звертався до суду із заявами про роз`яснення рішення суду, зміну способу і порядку виконання рішення суду та до органів державної виконавчої служби з метою примусового виконання рішення суду, що не може свідчити про його умисну бездіяльність щодо отримання своєю трудової книжки. Відповідач, в свою чергу, отримавши від позивача згоду на пересилання трудової книжки у заяві від 05 травня 2020 року, направив трудову книжку позивачу лише 05 жовтня 2022 року. Доказів надіслання позивачу повідомлень щодо отримання трудової книжки та відмови останнього в її отриманні суду не надано. Лист ПП «ВКО «МААНС» № 94 від 31 липня 2020 року, яким позивача повідомлено про звільнення за прогул без поважних причин та запропоновано з`явитися на підприємство для отримання трудової книжки, суд до уваги не приймає, оскільки позивач вказаного листа не отримував, так як він повернутий відповідачу без вручення, у відповідача була наявна згода позивача на пересилання трудової книжки поштою та з огляду на пояснення представника відповідача [PERSON] про заборону видачі позивачу трудової книжки в цей період. Така поведінка відповідача як роботодавця є очевидно недобросовісною щодо позивача як працівника та свідчить про наявність вини відповідача в затримці видачі позивачу трудової книжки за період з 07 травня 2020 року (дата отримання заяви [PERSON] про звільнення) до 10 червня 2022 року. Суд також встановив, що на підставі ухвали слідчого судді Здолбунівського районного суду Рівненської області від 13 травня 2022 року про надання дозволу на тимчасовий доступ до документів, які знаходяться у володінні ПП «ВКО «МААНС» 10 червня 2022 року оригінал трудової книжки [PERSON] був вилучений і у володінні у відповідача не перебував, а тому в останнього була відсутністя можливість внести до трудової книжки позивача відповідний запис та видати її позивачу, отже, вини відповідача в затримці видачі трудової книжки за період з 10 червня 2022 року до 29 вересня 2022 року (дата направлення трудової кники позивачу) суд не вбачає. Однією з умов, наявність якої в сукупності з іншими умовами необхідна для застосування до роботодавця відповідальності у вигляді стягнення середнього заробітку у разі затримки видачі трудової книжки, є вимушений прогул викликаний затримкою видачі трудової книжки. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» № 1217-ІХ від 05 лютого 2021 року, який набрав чинності 10 червня 2021 року, статтю 48 Кодексу законів про працю України викладено у новій редакції, відповідно до якої, зокрема облік трудової діяльності працівника здійснюється в електронній формі в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, визначеному Законом України\~"Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування". Власник або уповноважений ним орган на вимогу працівника зобов`язаний вносити до трудової книжки, що зберігається у працівника, записи про прийняття на роботу, переведення та звільнення, заохочення та нагороди за успіхи в роботі. Враховуючи, що до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» трудова книжка була основним документом про трудову діяльність працівника згідно зі ст.48 КЗпП України та при влаштуванні на роботу працівник зобов`язаний був подавати трудову книжку, позивач у зв`язку з затримкою видачі трудової книжки з вини відповідача був позбавлений можливості працевлаштуватися, а тому період з 07 травня 2020 року до 10 червня 2021 року є часом вимушеного прогулу позивача. За таких обставин наявні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за вказаний час вимушеного прогулу. Після 10 червня 2021 року трудова діяльність працівника здійснюється в електронній формі в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а тому подання трудової книжки при влаштуванні на роботу законом не визначено як обов`язкове. В судовому засіданні позивач підтвердив отримання ним доходів в 2022 році за цивільно-правовими угодами, про що також свідчить витяг з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Станом на 04 серпня 2022 року в обліковій картці застрахованої особи [PERSON] . Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування містилися відомості про припинення трудових відносин з ПП «ВКО «МААНС» (код ЄДРПОУ 36921697) на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Відомості про припиненні трудових відносин з позивачем на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України внесені відповідачем лише 29 вересня 2022 року. Разом з тим, належних доказів на підтвердження неможливості працевлаштуватися в період з 10 червня 2021 року до 05 жовтня 2022 року через відсутність трудової книжки чи наявність в обліковій картці застрахованої особи відомостей про звільнення за прогул позивач суду не надав, а тому підстави вважати цей час вимушеним прогулом відсутні. Отже, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою видачі трудової книжки з вини відповідача за період з 07 травня 2020 року до 10 червня 2021 року. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Позивача звільнений в травні 2020 року, а тому під час розрахунку середнього заробітку суд виходить з виплат за березень 2020 року та квітень 2020 року. Відповідно до п.5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно із п.8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з отриманням вимог законодавства. З наданої відповідачем довідки про доходи встановлено, що [PERSON] в березні 2019 року нараховано заробітну плату в розмірі 5340,98 грн, в квітні 2020 року - 2391,38 грн, що разом становить 7732,36 грн. Кількість робочих днів за ці два місяці становить 15 робочих днів у березні 2020 року та 8 робочих днів у квітні 2020 року, разом - 23 робочих дні. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача за два останні місяці роботи складає 336,19 грн (7732,36 грн : 23 робочі дні). Кількість робочих днів за період затримки видачі трудової книжки з 07 травня 2020 року (дня отримання відповідачем заяви позивача про звільненні від 05 травня 2020 року) до 10 червня 2021 року становить 257. Відтак, з відповідача на користь позивача належить стягнути 86400,83 грн середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки (257 робочих днів х 336,19 грн). Суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про визнання незаконним наказу про звільнення № 175-ВК від 01 серпня 2022 року в частині дати звільнення, зміни дати звільнення та зобов`язання внести зміни до трудової книжки щодо дати звільнення, оскільки спірний наказ та відповідно запис у трудовій книжці здійснені відповідачем на виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 жовтня 2020 року у справі № 569/9738/20, яким визнано трудові відносини між сторонами припиненими 05 травня 2020 року. За встановлених судом обставин позов належить задовольнити частково. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року (ст.234 КЗпП України). Поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які зобов`язують оточуючих, органи державної влади та інших суб`єктів, з урахуванням норм моралі, виявити повагу та поблажливість до працівника. Позивач отримав трудову книжку 05 жовтня 2022 року, а до суду з цим позовом звернувся 20 квітня 2023 року, тобто з пропуском строку, передбаченого ч.1 ст.233 КЗпП України. При цьому, суд звертає увагу, що після отримання 13 жовтня 2022 року відмови відповідача у внесенні в трудову книжку записів, про які він просив, позивач 27 жовтня 2022 року подав до суду заяву про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі № 569/9738/20. Ухвала за результатами розгляду заяви [PERSON] , в якій, зокрема було роз`яснено позивачу право звернення до суду з самостійним позовом про внесення відповідних записів до трудової книжки, постановлена судом 23 березня 2023 року. В незначний проміжок часу позивач подав до суду позовну заяву. Враховуючи вказані обставини, суд вважає, що звернення позивача до суду із заявою за захистом своїх трудових прав є поважною причиною в розумінні ст.234 КЗпП України для поновлення йому строку звернення до суду, а тому клопотання [PERSON] про поновлення пропущеного строку звернення до суду належить задовольнити. За правилами ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на позивача понесені ним документально підтверджені витрати на оплату судового збору за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки пропорційно розміру задоволеної позовної вимоги. На підставі наведеного та

Outcome: partial