Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-19 00:00:00

До Южноукраїнського міського суду Миколаївської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсною довіреності. Позовну заяву позивач обґрунтовує тим, що він з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний. За рішенням суду кожній зі сторін належить 1/2 квартири [ADDRESS] . 05.12.2019 відповідачка надала довіреність своїй сестрі [PERSON] . Вважає, що відповідачка не мала правових підстав це робити без згоди іншого співвласника квартири, тобто, без його згоди. На його думку, відповідачка діяла недобросовісно, так як їй було відомо, що квартира належить їм обом, а при наданні довіреності [PERSON] згоди від нього вона не брала. У свою чергу, [PERSON] на підставі цього доручення діяла зухвало, створювала йому перешкоди у вільному користуванні квартирою, завдала матеріальних збитків. Просить суд визнати довіреність недійсною. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги, які протягом тривалого часу не уточнював, та суду пояснив, що 04.06.2022 він звернувся до відділу поліції м. Южноукраїнська із заявою з приводу того, що сестра його колишньої дружини [PERSON] 31.05.2022 пошкодила вхідні двері квартири, в якій він проживає. [PERSON] мала вільний доступ до квартири на підставі доручення, яке їй надала відповідачка. У зв`язку з тим, що з поліції йому надійшла відповідь з посиланням на Закон України «Про звернення громадян», він оскаржив дії працівників поліції до їх керівництва. Згідно з відповіді поліції на його скаргу від 21.07.2022 спір, що виник у нього з [PERSON] має цивільно-правовий характер. Крім того, начальник поліції у відповіді повторно послався на Закон України «Про звернення громадян», оскільки, на його думку, в діях [PERSON] , яка вчиняла сварки в квартирі, пошкодила двері, мала вільний доступ до квартири; відсутні ознаки кримінального чи адміністративного правопорушення, так як вона мала доручення. Тому, вважає, що йому потрібно визнати недійсним доручення, оскільки його колишня дружина, що є співвласницею квартири, не узгодила з ним питання щодо надання доручення своїй сестрі. На його думку, відповідачка повинна понести відповідальність разом з [PERSON] , оскільки їх дії були направленні на знищення майна та створення перешкод у користуванні квартирою. З 31.05.2022 і до сьогодні двері квартири залишаються зіпсованими: відсутня ручка, що ускладнює йому доступ до квартири. Крім того, [PERSON] , яка мала вільний доступ до квартири, постійно вчиняла з ним сварки, створювала неможливі умови для проживання, зухвало демонструвала неповагу до його сімейного життя. Наявність довіреності у [PERSON] створило умови щодо уникнення її від відповідальності за скоєне та унеможливило притягнення її до неї. Просить визнати довіреність недійсною, що дасть правові підстави покарати [PERSON] . Відповідачка [PERSON] у судове засідання 20.07.2023 не з`явилась. Представник відповідачки - адвокат Сотська С.О. надіслала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі та без участі позивачки. Від представника відповідачки - адвоката Сотської С.О. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона зазначила, що сторони є суб`єктами права спільної часткової власності. Тому об`єктом розпорядження співвласниками є частка у праві спільної часткової власності на майно. Тобто право самостійного розпорядження часткою у праві власності не тотожне розпорядженню частиною майна. У договорі доручення чітко визначені юридичні дії [PERSON] , що належить їй вчиняти. Ніякими діями відносно майна повірена не наділена. Тому згоду співвласника на видачу такої довіреності законом не передбачено. Звертаючись до суду з цим позовом позивач не вказав підстави позову та його правове обґрунтування. Просила відмовити у задоволенні позову. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний. 24.05.2019 рішенням Южноукраїнський міський суд Миколаївської області за кожною зі сторін визнав право на 1/2 частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 8-10). В судовому засіданні встановлено, що 05.12.2019 відповідачка видала довіреність № 1782 строком на три роки, тобто до 05.12.2022; посвідченою приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області Дмитрієвою В.В., на ім`я [PERSON] , якою уповноважила бути її представником у всіх державних установах та органах з питань управління та обслуговування належного їй нерухомого майна: 1/2 частки квартири [ADDRESS] , з правом укладання договору про розподіл особистого рахунку на обслуговування квартири, проводити необхідні розрахунки чи вносити обов`язкові платежі, подавати та підписувати від її імені будь-які документи про розподіл особового рахунку та на обслуговування комунальних послуг, та додаткових угод до них, отримувати вільний доступ до квартири, одержувати довідки та здійснювати інші повноваження з правом звернення із заявою в правоохоронні органи в разі втрати чи пошкодження належного їй майна (а.с.36). Надаючи правову оцінку оспорюваному договору доручення від 05.12.2022, суд виходить з наступного. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису ч. 1 ст. 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Суд критично ставиться до тверджень позивача про те, що він не має можливості безперешкодно користуватися квартирою через зламану ручку дверей. Також суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що відповідачка не мала права надавати довіреність [PERSON] на утримання майна, що є їх спільною частковою власністю, без його згоди. На думку суду, звертаючись з позовом про визнання довіреності недійсною до суду позивач обрав неефективний спосіб захисту. Відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. За встановлених обставин суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Щодо інших аргументів учасників у даній справі, суд зауважує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) Європейський Суд з прав людини наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29). У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; хоча судді мають можливість, а інколи зобов`язані вчиняти певні дії з власної ініціативи, судді повинні давати відповідь лише на належні доводи, які здатні вплинути на вирішення спору (пункт 39); виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Дотримуючись вищевикладених норм та рекомендацій, суд вважає за можливе не надавати відповіді у рішенні на інші аргументи і доводи сторін у справі, оскільки вони не впливають на правильне вирішення спору. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed