Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-02 00:00:00

19.05.2023 року позивач [PERSON] завернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що він є пенсіонером, ветераном військової служби та особою з інвалідністю ІІ групи по зору. 19.08.2022 року відповідач [PERSON] , керуючи маршрутним транспортним засобом здійснив на нього наїзд на нерегульованому пішохідному переході, внаслідок чого він отримав тілесні ушкодження легкого ступеню тяжкості. На момент даної ДТП, [PERSON] перебував у трудових відносинах із ФОП [PERSON] та здійснював пасажирське перевезення на маршруті № 31, тобто виконував свої службові обов`язки. Постановою суду від 13.09.2022 року [PERSON] визнано винним у ДТП. Вказує, що внаслідок неправомірних дій відповідачів йому було завдано тяжких моральних страждань, яка полягає у перенесенні фізичного болю, у приверненні публічної не потрібної йому уваги, у порушенні звичайного способу та ритму життя, а також погіршенні загального стану здоров`я. Просить суд стягнути з ФОП [PERSON] на свою користь моральну шкоду в розмірі 50000 грн. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав з підстав, які викладені у позовній заяві, просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнав частково, суду пояснив, що саме він має здійснити відшкодування завданої моральної шкоди, проте заявлений ним розмір позовних вимог є значно завищеним. Відповідач ФОП [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, пояснив суду, що на момент розглядуваної ДТП він дійсно був роботодавцем [PERSON] , а останній виконував свої посадові обов`язки, як водій маршрутного транспортного засобу. Вважає, що діями відповідача [PERSON] моральна шкода позивачу не була заподіяна. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 19.08.2022 року о 09:59, в м. Луцьку по пр-ту Волі, 2, відповідач [PERSON] , керуючи транспортним засобом БОГДАН А-09202, д.н.з. [NUMBER] , допустив наїзд на позивача [PERSON] , який здійснював перетин дороги на нерегульованому пішохідному переході. Як вбачається із довідки КП «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади» № 3326 від 19.08.2023 року (а.с. 7-зворот) та № 2229/2.8.23 від 27.07.2023 року, [PERSON] у розглядуваній ДТП було завдано тілесні ушкодження легкого ступеню тяжкості у вигляді забою м`яких тканин потилиці (а.с. 34). Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.09.2022 року по справі № 161/12250/22 [PERSON] було визнано винним у вчиненні вищевказаної ДТП (а.с. 4, 26 ). Таким чином, між неправомірними діями [PERSON] та заподіянню [PERSON] тілесних ушкоджень існує причинно-наслідковий зв`язок. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Тобто, нормами ч. 2 ст. 1187 ЦК України визначено особливого суб`єкта, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, це є його законний володілець. Згідно із ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Тлумачення ч. 1 ст. 1172 ЦК України свідчить, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, наступає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника. Як встановлено судом, на момент розглядуваної ДТП [PERSON] перебував у трудових відносинах із відповідачем ФОП [PERSON] та здійснював перевезення пасажирів на автобусному маршруті № 31. Зазначене підтверджується інформаційною довідкою Виконавчого комітету Луцької міської ради № 6.7-7/213/2023 від 23.01.2023 року (а.с. 8) та трудовою книжкою [PERSON] серії [NUMBER] (а.с. 9). Вищевказана обставина відповідачами в жодній мірі не оспорюється. Із наведеного слідує, що відшкодування завданої [PERSON] моральної шкоди у ДТП, яка сталася 19.08.2022 року о 09:59, в [ADDRESS] , несе саме ФОП [PERSON] , як роботодавець [PERSON] , який під час виникнення такої події виконував свої трудові (службові) обов`язки. У своєму позові [PERSON] ставить питання про стягнення з ФОП [PERSON] завданої йому моральної шкоди. Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. За загальним правилом особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, тому поряд із компенсацією матеріальної шкоди позивач має право на компенсацію за заподіяну моральну шкоду. Під власне моральною шкодою маються на увазі душевні страждання, пов`язанні із заподіянням як фізичної, так і майнової шкоди, а також душевні страждання, не пов`язанні ні з тією, ні з іншою. Моральну шкоду, на відміну від майнової, не можна вимірювати у грошах, але це не означає, що вона не може бути компенсованою в будь-якій формі. Нічого дивного в тому немає, що людина, в котрої через чужу провину відібрали життєві радощі, задоволення, духовні блага, бажає компенсації грошима, які відкривають джерела людських задоволень. Можливою є, зокрема грошова компенсація, розмір якої визначений не за принципом еквівалентності, а виходячи з обставин конкретної справи, ступеня й характеру моральної шкоди, майнового стану потерпілих. Компенсацією за заподіяну моральну шкоду призначають для пом`якшення якоюсь мірою тяжких для потерпілих наслідків. Відшкодування - монетизація уявлення потерпілого про заподіяні йому збитки. Пунктом 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України). Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від: характеру моральних страждань, виду психічних страждань у вигляді занепокоєння, страху та відчаю; істотності вимушених змін у житті потерпілих, які можуть бути частково відновлені. Справедливість, добросовісність та розумність згідно з п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). Суд вважає доведеним, що дії відповідача [PERSON] , як найманого ФОП [PERSON] працівника, у даному випадку були неправомірними і цими неправомірними діями позивачу було завдано моральну шкоду, між діями відповідача, що призвели до порушення законних прав позивача та наслідками в вигляді завдання моральної шкоди, яка виразилася у перенесенні фізичного болю, моральних стражданнях у зв`язку з цим - є причинно-слідчий зв`язок. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із ступеня завданих позивачу тілесних ушкоджень - вони за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, ступеня та характеру перенесених позивачем моральних страждань, що були викликані перенесенням ним фізичного болю, часом знаходження позивача на лікуванні, а також негативних змін у звичному ритмі його життя. При визначенні розміру моральної шкоди суд приймає до уваги ту обставину, що [PERSON] є літньою людиною, особою з інвалідністю по зору ІІ групи (а.с. 7), ветераном військової служби (а.с. 7-зворот, 35). Також суд враховує ступінь вини заподіювача шкоди, а саме те, що [PERSON] допустив наїзд на [PERSON] , саме на нерегульованому пішохідному переході. Тому, виходячи з принципів розумності й справедливості, з врахуванням конституційної значимості здоров`я, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від її народження й охороняється державою, а також характеру і обсягу моральних страждань, яких зазнав позивач, суд вважає за необхідне стягнути на відшкодування завданої моральної шкоди на користь [PERSON] 7000 грн. На переконання суду, позивач та його представник не довели належними та допустимими доказами обґрунтованість позовних вимог у заявленому розмірі. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , ФОП [PERSON] про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог При звернення до суду з даним позовом позивач, відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», мав сплатити судовий збір в сумі 1073,60 грн., однак, в силу приписів п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», останній звільнений від оплати такого. Оскільки позовна вимога позивача [PERSON] про стягнення моральної шкоди була задоволена частково, тому, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача ФОП [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір, який з огляду на положення п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, становить 150,30 грн. (пропорційно розміру задоволених позовних вимог). Інша частина судових витрат компенсується за рахунок держави. На підставі ст. ст. 15, 16, 1167, 1172, 1187 ЦК України,

Outcome: partial