Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-25 00:00:00

У січні 2022 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з відповідачем перебував у шлюбі з 02.03.2013 року, який рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 10.12.2019 року було розірвано. Під час шлюбу відповідно до договору купівлі-продажу серії НАЕ № 337629 від 30.10.2014 року ними спільно було придбано однокімнатну квартиру [ADDRESS] , ринкова вартість якої на момент оцінки становить 450000 грн. Також у період шлюбу ними були придбані телевізор LG 2015 року випуску вартістю 10000 грн, пральна машина «Gorenje» 2016 року випуску вартістю 12000 грн, холодильник «Samsung» 2017 року випуску вартістю 15000 грн. Квартира та побутова техніка є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки сімейне життя між ними не склалося і шлюб розірвано, позивач звертався до відповідача з пропозицією розділити спільне майно та не чинити йому перешкод у користуванні квартирою. Проте відповідач не погодилась, вони не домовились про порядок поділу спільного сумісного майна, відповідач змінила ключі у вхідних дверях і він не має можливості зайти в квартиру. Тому позивач просить: 1) поділити спільне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] , яке є об`єктом спільної сумісної власності; 2) визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ринковою вартістю 225000 грн; 3) залишити в користуванні відповідача телевізор LG вартістю 10000 грн, пральну машину «Gorenje» вартістю 12000 грн, холодильник «Samsung» вартістю 15000 грн, стягнувши з неї на свою користь вартість його частки в сумі 18500 грн; 4) витрати, пов`язані з розглядом справи в суді, покласти на відповідача. Ухвалою судді Богунського районного суду міста Житомира від 09.02.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач направила до суду відзив на позовну заяву, виклавши в ньому заперечення проти задоволення позову, вказавши, що з початку 2017 року вони припинили шлюбні відносини, припинивши спільне проживання та ведення спільного господарства. З того часу позивач не тільки перестав проживати в квартирі [ADDRESS] , а й будь-яким чином доглядати за нею. Посилання позивача на те, що відповідач змінила замки в квартирі є необґрунтованими, оскільки замки на час написання відзиву залишаються тими ж, які були і в 2017 році. При припиненні шлюбних відносин на початку 2017 року позивач особисто запропонував їй, щоб його частка квартири та побутова техніка залишились їх сину [PERSON] . Також позивач запевнив, що заявляти будь-яких претензій щодо квартири та звертатись до суду про поділ спільного майна не буде. Окрім того, вважає, що строк позовної давності звернення позивача до суду з позовною заявою про поділ майна подружжя сплинув ще на початку 2020 року. Просить застосувати строк позовної давності до заявлених вимог та відмовити в задоволенні позову. Від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, мотивована тим, що для забезпечення сім`ї всім необхідним для прожиття він виїжджав на роботу за кордон, а на початку 2017 року шлюбні відносини між ними були припинені через подружню зраду відповідача, але після повернення в Україну він зустрівся з сином і вирішив заради нього пробачити її і вони знову стали жити однією сім`єю. В липні 2018 року він придбав путівки для відпочинку їхньої сім`ї в Туреччині, а після приїзду з відпочинку вони купили холодильник, мікрохвильову піч і електрочайник. Після чергового від`їзду на заробітки за кордон вона знову почала йому зраджувати, через що в жовтні 2019 року він звернувся з позовом про розірвання шлюбу. Строк позовної давності необхідно рахувати з 11.01.2020 року, тобто з дня набрання законної сили рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 10.12.2019 року про розірвання шлюбу. Як зазначено в запереченнях на відповідь на відзив на позовну заяву, шлюбні відносини між нею та позивачем були припинені ще на початку 2017 року в зв`язку з різними поглядами на сімейне життя та відношенням до сім`ї, проте позивач безпідставно, без надання жодного належного та допустимого доказу, з метою спаплюження її репутації стверджує, що причиною розірвання шлюбу між ними стали її подружні зради. Вказала, що їх син майже до 5-ти років доволі часто хворів, у зв`язку із чим вона продовжувала термін перебування в декретній відпустці та намагалась якомога частіше возити його на море для оздоровлення. Тому в липні 2018 року позивач попросив її відпустити з ним на море до Туреччини їх сина, але оскільки дитині на той момент було лише 3 роки та зв`язок з нею, як з матір`ю, на той момент був дуже сильним, вона прийняла рішення поїхати на море разом із позивачем. Шлюбні відносини між нею та позивачем, як під час вказаної поїздки, так і після неї не відновлювались. Безпідставними є і зазначення у відповіді на відзив також твердження позивача про купівлю ним після поїздки до Туреччини у 2018 році побутових приладів за відсутності жодного документу на підтвердження цьому. Пральна машинка «Gorenje» і холодильник «Samsung» придбані нею вже після фактичного припинення шлюбних відносин з позивачем, а ціна телевізора «LG» в сумі 10000 грн, який придбаний ними в шлюбі, нічим не підтверджена. Тому просить відмовити в задовленні позову. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали з викладених у позові та відповіді на відзив підстав, пояснивши, що шлюбні відносини були остаточно припинені з кінця листопада - початку грудня 2018 року. Представник позивача у судовому засіданні уточнила позовні вимоги та просила залишити не в користуванні, а у власності відповідача телевізор LG, пральну машину «Gorenje» та холодильник «Samsung», стягнувши з відповідача на користь позивача вартість його частки. У судовому засіданні відповідач та його представник заперечувати проти задоволення позову із зазначених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив на позовну заяву підстав. Відповідач також пояснила, що телевізор був придбаний у 2014 році за 5000 грн, а пральна машина не є спільним майном подружжя, оскільки була придбана не за спільні кошти. Суд, заслухавши сторони та їхніх представників, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що з 02.03.2013 року строни перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 10.12.2019 року в цивільній справі № 295/16264/19 (а. с. 63). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] згідно копії свідоцтва про його народження серії [NUMBER] (а. с. 57). Під час перебування в шлюбі 30.10.2014 року між [PERSON] , [PERSON] як продавцями та відповідачем як покупцем укладено договір купівлі-продажу, за яким вона прийняла у власність (купила) квартиру [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сербіною О.П. та зареєстрований у реєстрі за № 562 (а. с. 55). Згідно висновку ФОП [PERSON] № [NUMBER] за результатами проведення оціночної вартості об`єкта нерухомості від 14.01.2022 року оціночна (ринкова) вартість однокімнатної кімнатної квартири [ADDRESS] загальною площею 26,8 кв. м станом на 14.01.2022 року складає 450000 грн (а. с. 10). Право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстроване за відповідачем приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сербіною О.П. на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30.10.2014 року, що вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 28817538 від 30.10.2014 року (а. с. 56). Купівля холодильника «Samsung» вартістю 15400 грн підтверджується копією чеку ТОВ «САВ-Дістрибьюшн» від 05.07.2018 року (а. с. 144). 11.10.2022 року ТОВ «Керуюча компанія «Домком Житомир» видано довідку № 903 про те, що [PERSON] не був зареєстрований та фактично не проживав за адресою: [ADDRESS] з 2017 року по теперішній час відповідно до свідчення сусідів [PERSON] та [PERSON] (а. с. 143). Допитаний у судовому засіданні за клопотанням представника позивача в якості свідка [PERSON] надав показання про те, що позивач їздив на заробітки за кордон, влітку 2018 року сторони разом їздили на відпочинок у Туреччину, на його думку, як подружжя, а також після приїзду з відпочинку він бачив їх разом. Близько одного - півтора року вони разом не проживають. Він допомагав заносити в їхню квартиру придбаний холодильник. Допитаний у судовому засіданні за клопотанням представника позивача в якості свідка [PERSON] надав показання про те, що на придбання спірної квартири кошти надавали батьки позивача, ним був проданий автомобіль для купівлі квартири та в купівлю квартири вкладені кошти з весілля. Він допомагав позивачу привезти з магазину в квартиру холодильник. У 2018 році відвозив їх в аеропорт та вони разом відпочивали на морі в Туреччині як подружжя. У 2018-2019 роках між ними були припинені шлюбні відносини. Підтвердив виїзд позивача за кордон на роботу. Допитана в судовому засіданні за клопотанням представника позивача в якості свідка [PERSON] , яка є матір`ю позивача, надала показання про те, що придбання квартири здійснювалося за надані порівну батьками подружжя кошти, за кошти її сина та виручені ним від продажу автомобіля кошти. Підтвердила придбання ниими пральної машини та холодильника, а також їх перебування на відпочинку в Туреччині влітку 2018 року. Стверджувала, що після повернення позивача із-за кордону в кінці 2018 року ним була подана позовна заява про розірвання шлюбу на початку 2019 року. Допитана в судовому засіданні за клопотанням представника відповідача в якості свідка [PERSON] надала показання про те, що з 2017 року знайома з відповідачем, постійно з нею спілкується та їхні діти відвідують один дитячий садочок. Їй відомо, що з часу їхнього знайомства відповідач не проживала з позивачем. На відпочинок на морі вони їздили, коли вже спільно не проживали та відповідач їздила з ним на відпочинок, щоб не відпускати з ним одну дитину. Допитана в судовому засіданні за клопотанням представника відповідача в якості свідка [PERSON] , яка є двоюрідною сестрою відповідача, надала показання про те, що холодильник був куплений тоді, коли сторони разом не проживали. Вона інколи допомогала відповідачу доглядати дитину. Коли дитині виповнилося 2 роки, тобто з 2017 року, вони вже спільно не жили, а на відпочинок до Туреччини їздили заради того, щоб оздоровити дитину. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 1, 2, 4, 5 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Частинами 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз досліджених судом доказів вказує про те, що під час перебування сторонами в шлюбі згідно договору купівлі-продажу від 30.10.2014 року на ім`я відповідача було придбано однокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 26,80 кв. м, в тому числі житловою площею 12.10 кв. м, за 149812 грн, ринкова вартість якої на момент оцінки становить 450000 грн. Під час перебування сторін у шлюбі було придбано холодильник «Samsung» вартістю 15400 грн згідно копії чеку ТОВ «САВ-Дістрибьюшн» від 05.07.2018 року, а також відповідач не заперечувала придбання під час шлюбу з позивачем телевізору «LG» вартістю 5000 грн. При цьому в матеріалах справи відсутні письмові докази придбання в період шлюбу сторонами пральної машини «Gorenje» вартістю 12000 грн, що також заперечувалося відповідачем. Матеріали справи не містять доказів отриманих ними під час шлюбу доходів. На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому в разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 11.02.2022 року в справі № 504/1126/19. У правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у справі № 6-2565цс16 у постанові від 18.01.2017 року, вказано про те, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4-5 статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. При вирішенні питання віднесення спірної квартири та побутової техніки до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя суд виходить з визначеної ст. 60 СК України презумпції спільності майна подружжя, придбаного за час шлюбу, та вважає, що відповідачем не спростовано презумпції виникнення права спільної сумісної власності подружжя, тоді як тягар доказування цього покладається саме на неї. Рішенням суду про розірвання шлюбу не встановлено часу фактичного припинення сторонами шлюбних відносин, а надані свідками обох сторін показання в частині часу припинення шлюбних відносин є взаємовиключними та недостатніми доказами для встановлення саме за допомогою такого засобу доказування точного часу припинення подружжям [PERSON] шлюбних відносин до розірвання між ними шлюбу. Відомості щодо непроживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 2017 року, про що вказано в довідці ТОВ «Керуюча компанія «Домком Житомир» № 903 від 11.10.2022 року, зазначені з посиланням на свідчення сусідів [PERSON] та [PERSON] , які не були допитані в суді в якості свідків, тому такий документ також не є достатнім доказом цього факту. При цьому сам позивач вказував на те, що неодноразово від`їжджав на заробітки за кордон. У судовому засіданні позивач пояснював, що шлюбні відносини були припинені з кінця листопада - початку грудня 2018 року. Отже, доказів того, що шлюбні відносини між ними були припинені раніше цього часу судом не здобуто. Таким чином, за відсутності достатніх доказів, які б підтверджували, що спірне майно, а саме квартира [ADDRESS] , телевізор «LG» та холодильник «Samsung», були придбані не за спільні кошти колишнього подружжя [PERSON] , та стороною відповідача не спростовано презумпції права спільної сумісної власності подружжя, суд вважає, що це майно належить до об`єктів їхньої спільної сумісної власності сторін як колишнього подружжя та підлягає поділу між ними. При цьому доказів придбання під час шлюбу пральної машини « [INFO] » стороною позивача до суду не надано. Враховуючи рівність часток подружжя у праві спільної сумісної власності на спірне майно, що визначено ч. 1 ст. 70 СК України, і відсутність домовленості між ними та шлюбного договору щодо визначення іншого розміру їхніх часток у праві власності на нього у разі поділу майна, а також за відсутності умов, передбачених ч. ч. 4 та 5 ст. 71 СК України, суд здійснює його поділ, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину квартири та стягує з відповідача на користь позивача 1/2 частину вартості телевізора й холодильника. Статтею 72 СК України врегульоване питання застосування позовної давності до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, ч. 2 цієї статті визначено, що вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23.09.2015 року в справі № 6-258цс15. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Вирішуючи питання початку перебігу строку позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Такий висновок викладено в постанові КЦС ВС від 06.11.2019 року в справі № 682/735/18. Вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 28.12.2020 року в справі № 345/2962/14 . Суд не знаходить підстав для застосування до заявлених у позові позовних вимог строку позовної давності за заявою стороною відповідача з огляду на те, що позов подано до суду в січні 2021 року, а шлюб між сторонами було розірвано рішенням суду від 10.12.2019 року, тобто в межах трирічного строку після розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 72 СК України, і натомість стороною відповідача не доведено, що з часу, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого майнового права, та до звернення до суду з даним позовом, минув загальний трирічний строк позовної давності. У зв`язку із частковим задоволенням позову на підставі ст. 141 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених вимог із відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений ним за подання позову судовий збір у сумі 4234,80 грн, що складається з наступних складових: за першу вимогу немайнового характеру (щодо поділу майна подружжя) - 992,40 грн, за другу вимогу майнового характеру (щодо визнання права власності) - 2250,00 грн та за третю вимогу майнового характеру (щодо стягнення половини частини вартості майна) - 992,40 грн.

Outcome: partial