Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-06 00:00:00

04 серпня 2023 року до Дарницького районного суду міста Києва в порядку окремого провадження надійшла заява [PERSON] про встановлення факту смерті, заінтересована особа: Дарницький районний в м. Києві відділ реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Свої вимоги мотивує тим, що вона є донькою [PERSON] , яка померла [INFO] у місті Судак, Автономна Республіка Крим (тимчасово окупована територія), причина смерті - застойна серцева недостатність, гіпостатична пневмонія, атеросклеротична хвороба серця. Отримати свідоцтво про смерть у Дарницькому відділі реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України. Встановлення факту смерті матері необхідно для отримання свідоцтва про її смерть встановленого законодавством України зразка. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи № 753/13547/23 між суддями від 04 серпня 2023 року матеріали позову передано в провадження судді Шаповаловій К.В. Ухвалою суду від 04 серпня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду на 07 серпня 2023 року на 14:00 год. В судове засідання учасники справи не з`явилися, заявниця у своїй заяві просила проводити розгляд справи за її відсутності. Від заінтересованої особи 07 серпня 2023 року на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до пункту 8 частини першої статті 315 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно із пунктом 2 частини першої статті 317 ЦПК України визначено, заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Судом встановлено, що [INFO] народилася [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, яке видане повторно Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ), актовий запис № 1669, серія [NUMBER] (батьком зазначено - [PERSON] , матір`ю - [PERSON] ). 11 грудня 1976 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, яке видане повторно Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції в Дніпропетровській обл., актовий запис 971, серія [NUMBER] . Після укладення шлюбу прізвище дружини змінено з " [PERSON] " на " [PERSON] ". 29 жовтня 1991 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується копією скороченої виписки свідоцтва про одруження, яке видане управлінням цивільного стану м. Варшави Мазовецького воєводства Республіки Польща, [NUMBER]. Після укладення шлюбу прізвище дружини змінено з " [PERSON] " на " [PERSON] ". Із зазначеного вбачається, що заявниця [PERSON] є донькою [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. На підтвердження факту смерті заявницею надано суду: копію свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 23 листопада 2021 року; копію довідки про смерть № С-01060 від 23 листопада 2021 року, де причиною смерті зазначено: застойна серцева недостатність, гіпостатична пневмонія, атеросклеротична хвороба серця; копію дозволу на поховання від 24 листопада 2021 року про поховання [PERSON] на кладовищі в с. Сонячна Долина; копію фотокартки могили померлої. Відповідно до частин першої-другої статті 1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року. Відповідно до частини другої статті 9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Згідно з статтею 18 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Проведення зазначених дій здійснюється будь-яким відділом державної реєстрації актів цивільного стану, що знаходиться за межами вказаної території. Таким чином, видані органами на території Автономної Республіки Крим, свідоцтво про смерть не засвідчує у встановленому порядку факту смерті громадянки [PERSON] , що створює перешкоди та робить неможливим оформлення свідоцтва про її смерть. Державна реєстрація смерті [PERSON] не може бути проведена на території України, оскільки підтвердженням факту смерті останньої є документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. При цьому заявниця, у зв`язку з викладеними обставинами, позбавлена можливості отримати свідоцтво про смерть [PERSON] . За змістом статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 1 липня 2010 року, державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи з певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров`я, де настала смерть, та інших осіб. Пунктом 1 глави 5 розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні передбачено, що підставою для проведення державної реєстрації смерті є лікарське свідоцтво про смерть (форма №106/о), фельдшерська довідка про смерть (форма №106-1/о), рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Звернення в суд з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення необхідне заявнику для проведення державної реєстрації смерті у встановлено законом України порядку. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини. Аналізуючи вищевикладені доводи в їх сукупності, враховуючи, що заявницею до матеріалів справи додані документи, які доводять факт смерті [PERSON] [INFO] у місті Судак, Автономна Республіка Крим, Україна, та враховуючи те, що [PERSON] померла на тимчасово окупованій території України, а реєстрація її смерті в органах реєстрації актів цивільного стану на території України не проводилась, то є підстави в судовому порядку встановити факт смерті громадянки [PERSON] , померлої [INFO] в місті Судак, Автономна Республіка Крим, Україна, у зв`язку з чим заява [PERSON] про встановлення факту смерті підлягає задоволенню. У частині четвертій статті 317 ЦПК України передбачено, що ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved