Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-06 00:00:00

У квітні 2023 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила позбавити останнього батьківських прав відносно спільної дитини [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування своїх вимог зазначила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народився син [PERSON] . Шлюб між сторонами розірвано, дитина проживає разом із нею. Відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не цікавиться його життям, не забезпечує необхідним. Аліментів, присуджених рішенням суду, не сплачує. 03.05.2023 року ухвалою судді прийнято позовну заяву, відкрито загальне позовне провадження, призначено у справі підготовче засідання. 29.05.2023 року ухвалою суду зобов`язано Українську міську раду Обухівського району Київської області як орган опіки та піклування надати висновок щодо розв`язання спору про позбавлення батьківських прав. 04.07.2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Одним із головним аргументів позивачки стало вживання відповідачем алкогольних напоїв під час сумісного проживання, під час якого він вчиняв дії, що могли завдати шкоди психологічному здоров`ю дітей. Окрім цього, позивачка вважає, що незважаючи на те, що [PERSON] останні три роки відмовився від спиртних напоїв, він не зміг стати гідним батьком, прикладом людини, яка ставить перед собою цілі та досягає їх, людини, яка вдається до постійного та наполегливого саморозвитку. Натомість, все існування [PERSON] зводиться до пересування між будинком, в якому він не спромігся створити комфортні умови життя своїм дітям, до роботи, яка приносить останньому дохід, який не зданий належним чином забезпечити дітей та їхні потреби. В даний час позивачка вийшла заміж та народила дитину від нового чоловіка, якого вона вважає взірцем порядності та ідеального уособлення батька, в зв`язку із чим вважає, що розрив будь-яких стосунків із відповідачем, як батьком, допоможе створити сімейне коло, в якому дитина - [PERSON] буде почуватися в безпеці та гармонії. У судовому засіданні відповідач щодо позовних вимог категорично заперечив, зазначивши, що нова сім`я позивачки стала перешкодою для їхнього спілкування із сином, яке до цього мало близький та тісний характер. Перепони, які створює позивачка, змусили його звернутися до органу опіки та піклування для встановлення порядку зустрічей із сином [PERSON] . Він заперечив наявність в нього заборгованості по аліментах, які він сплачує добросовісно, оскільки має постійне місце роботи. Просив врахувати, що завжди цікавився життя своєї дитини, обізнаний про всі його шкільні справи, опікувався ним і намагався по мірі своїх фінансових можливостей задовільнити всі потреби дитини. Допитані у судовому засіданні свідки позивачки надали свідчення, які мали достатньо дискредитуючий характер для відповідача. Так, свідок [PERSON] , який є сином позивачки і у віці 7 років всиновлений також відповідачем, пояснив суду, що [PERSON] негідний носити ім`я «батька», систематично завдавав шкоди психічному здоров`ю дітей, вчиняв сварки та бійки на фоні вжиття алкогольними напоями. Свідок [PERSON] повідомив, що його бажання відокремитися від батька [PERSON] мало настільки інтенсивний характер, що після досягнення ним 18-річчі він змінив прізвище на прізвище нового чоловіка своєї матері. Свідок [PERSON] , яка доводиться подругою позивачці, зазначила, що [PERSON] зловживав алкоголем, незважаючи на те, що мав постійне місце роботи, отримані гроші витрачав на спиртне, а не на потреби сім`ї. Суд, оцінюючи показання цих свідків, звертає увагу, що претензії до відповідача із боку свідків, пов`язані із періодом його життя, в який він зловживав алкогольними напоями, при цьому останні три роки, як було зазначено самою позивачкою, [PERSON] покинув вживати спиртні напої після вдалої процедури «кодування». Окрім цього, показання свідка [PERSON] щодо витрачання заробітної плати на власні потреби спростовані в судовому засіданні самою позивачкою, яка ствердила, що весь сімейний бюджет, в тому числі і банківські картки із нарахованою заробітною платою відповідачу, завжди акумулювала вона, задля доцільного використання коштів. Показання свідка [PERSON] , який доводиться теперішнім чоловіком позивачки, звелися до того, шо доцільність позбавлення батьківських прав відповідача гармонізує стосунки в їхній новій сім`ї із позивачкою, оскільки всі члени родини матимуть однакове прізвище « [PERSON] », що також дозволить уникнути зайвих питань від сторонніх людей про різні прізвища дитини та матері. Свідки [PERSON] , [PERSON] у судовому засіданні охарактеризували відповідача з позитивною сторони. [PERSON] повідомив, що декілька років тому вони відпочивали двома сім`ями на морському к, і в період відпочинку він звернув увагу на теплі та близькі стосунки між відповідачем та [PERSON] . Відповідач постійно опікувався дитиною, проявляв активну зацікавленість її потребами, їхні стосунки не містили будь-яких проявів фізичної чи психологічної агресії. Також свідок [PERSON] повідомив, що йому невідомо про зловживання відповідачем алкоголем, принаймні з моменту їхнього знайомства і дотепер. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.08.2009 року між сторонами укладено шлюб, що підтверджується копію свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . [INFO] у сторін народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 01.08.2022 року шлюбі між сторонами розірвано. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Виконавчого комітету Української міської ради від 28.03.2023 року № 112 «Про визначення порядку участі у вихованні малолітньої дитини», визначено спосіб участі у вихованні малолітньої дитини шляхом реалізації права спілкування батька [PERSON] зі своєю малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , а саме: по вівторкам кожного тижня з 17:00 до 19:00 год. та кожну суботу кожного тижня з 12:00 до 17:00 год., за попередньою домовленістю з матір`ю, та при умові що дитина здорова. Звернення відповідача як батька із вказаним питанням до органу опіки та піклування про визначення порядку спілкування із дитиною вже сама по собі свідчить про наявність зацікавленості у житті дитини, бажання приймати участь у її вихованні. В матеріалах справи також міститься довідка від 08.06.2023 року про те, що [PERSON] працює на посаді сторожа, довідки про доходи, що підтверджує працевлаштованість відповідача. Відповідачем під час розгляду справи надано до суду звіти про здійснені відрахування з співробітника [PERSON] на користь [PERSON] . Отже, твердження позивачки про злісне ухилення відповідача від утримання дитини не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Згідно висновку виконавчого комітету Української міської ради №248 від 25.07.2023 року, відсутня необхідність у позбавленні батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , 2012 року народження. У відповідності до ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1)-6) частини першої статті 164 СК України). Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що: «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18) вказано, що: «позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100)». Суд зауважує, що розгляд справи здійснюється не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша, третя статті 13 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Аналізуючи спірні правовідносини судом установлено, що позивачкою не доведений факт ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню малолітнього сина. Обставини ухилення відповідача від виконання ним батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, повинні бути підтверджені належними та допустимими доказами. У справі відсутні жодні докази застосування до відповідача будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. У постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 643/7876/18 зазначено, що, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Суд зазначає, що надані позивачем в обґрунтування позовних вимог докази не підтверджують необхідність позбавлення відповідача батьківських прав згідно пункту 2 частини першої статті 164 СК України. З наявних матеріалів справи неможливо встановити факт ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків, напроти під час допиту в судовому засіданні відповідач довів свою обізнаність життям дитини, особливостями її характеру, справами в школі, відносинами з друзями, здібностями до різних предметів. Вказана інформація на переконання суду свідчить про прояв щирої зацікавленості життям своєї дитини. Період вжиття відповідачем алкогольними напоями зі слів самої позивачки минув три роки тому, в зв`язку із чим вказаний факт в даний час не може бути підставою для позбавлення батьківських прав через суттєві зміни в житті [PERSON] . Суд, оцінивши пояснення всіх учасників справи, а також свідків, вважає, що в даний час відносини між відповідачем та дитиною мають ознаки віддаленості, однак пов`язує це із зміною в сімейному положення позивачки, її новому шлюбу і як наслідок намаганні матері створити коло, в якому відсутнє місце для залишків попередніх стосунків. Отже, суд не вбачає справедливим обґрунтовувати доцільність позбавлення батьківських прав одного з батьків особистими відносинами між колишнім подружжям. Претензії до відповідача, як до людини, яка не має намірів до самовдосконалення та саморозвитку, є виключно баченням позивачки, її світоглядною позицією, і не може свідчити про ухилення від виконання батьківських прав відповідачем в доступній йому мірі, яка зазнає впливу багатьма чинниками зовнішнього середовища. Суд з осторогою ставиться до мети позовних вимог [PERSON] , озвученої свідком [PERSON] , теперішнім чоловіком позивачки, яка зводиться до намагання створити сім`ю, об`єднану батьком та матір`ю із однаковими прізвищами. Так, вазані цілі суперечать інтересам самої дитини, яка має право зростати під опікою своїх рідних батьків. Враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою та найкращим інтересам малолітньої дитини відповідатиме збереження зв`язку з батьком, суд вважає, що без з`ясування цих обставин неможливо зробити висновок про винну поведінку відповідача та доцільність позбавлення його батьківських прав відносно сина. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). За приписами п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові, покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed