Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-17 00:00:00

ФОП [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про відшкодування збитків в порядку регресу. В обґрунтування позову посилається на те, що 10.03.2015 року між Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» (далі - ПрАТ «УПСК») та [PERSON] було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/5039172. У відповідності до умов вказаного договору страхування ПрАТ «УПСК» взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу марки «ВАЗ» державний реєстраційний номер « [NUMBER] » сплатити страхове відшкодування за шкоду, заподіяну третім особам. 26.10.2015 року приблизно о 18 год.50 хв. в с.Оленівка по вул.Леніна Магдалинівського району Дніпропетровської області, [PERSON] , керуючи автомобілем «ВАЗ» державний реєстраційний номер « [NUMBER] » допустив наїзд на пішохода [PERSON] . Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід [PERSON] отримала тілесні ушкодження, внаслідок яких померла в приміщенні КЗ «Магдалинівська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради. Відповідно до вироку Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 21.02.2017 року відповідача було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та притягнуто до кримінальної відповідальності. На підставі страхового акту №ОЦ/091/000/19/0061 від 12.04.2019 року ПрАТ «УПСК» було виплачено страхове відшкодування (моральна шкода) в розмірі 16536 грн. Як вбачається з вироку Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 21.07.2017 року, вищевказана дорожньо-транспортна пригода відбулася внаслідок того, що відповідач не забезпечив належний технічний стан автомобіля «ВАЗ», державний реєстраційний номер [NUMBER] , через тривалу експлуатацію мало місце зношення гальмового механізму правого заднього колеса, у результаті чого відбулась несправність робочої гальмової системи колів автомобіля, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода [PERSON] . З огляду на вищезазначене в розумінні ст.38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст.1166, 1187, 1191 ЦК України, у відповідача виникло зобов`язання відшкодувати ПрАТ «УПСК» завдані збитки в порядку регресу у розмірі сплаченого останнім страхового відшкодування за Полісом №АІ/5039172. Право регресної вимоги виникло у ПрАТ «УПСК» з моменту виплати страхового відшкодування в повному обсязі, тобто 12 квітня 2019 року, що підтвержується платіжним дорученням №4030 від 12.04.2019 року. 01.10.2020 між ПрАТ «УПСК» (Первісний кредитор) та фізичною особою - підприємцем [PERSON] (Новий кредитор) укладено договір №01/10/2020 про відступлення права вимоги, за яким Первісний кредитор відступає (передає), а Новий кредитор отримує право вимоги відшкодування в порядку регресу збитків завданих Первісному кредитору за договорами страхування, перелік який наведений у Додатку № 1 до цього правочину, в тому числі і за Полісом АІ/0539172 від 10.03.2015 року. Просить стягнути з відповідача на користь позивача завдані збитки в порядку регресу у розмірі 16536 грн. та судові витрати. Разом з позовною заявою позивач подав клопотання про поновлення строку звернення до суду за захистом своїх прав, посилаючись на те, що строки звернення до суду ним були пропущені у зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану, що є поважною причиною для їх поновлення. Так, 24.02.2022 року Указом Президента України №64/2022 введено воєнний стан, який було продовжено. Право регресної вимоги виникло у позивача з моменту виплат страхового відшкодування, тобто 12 квітня 2019 року, тобто останнім днем звернення позивача до суду було 12.04.2022 року. Однак, відповідно до пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України, у період дії в Україні, воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк його дії. А отже, запровадження в Україні воєнного стану є поважною причиною поновлення пропущеного строку на звернення до суду. Ухвалою судді від 25.05.2023 року позовна заява залишена без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою судді від 30.05.2023 року відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 07.07.2023 року відповідач подав суду відзив, відповідно до якого позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку із спливом строку позовної давності. Посилаючись на позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №990/115/22 вказує, що сам факт дії воєнного стану не зупиняє процесуальних строків, а користування правом на поновлення пропущених строків необхідне не всім, хто проживає на території України чи чиїм місцем розташування є України, а лише тим, хто не може повністю або частково користуватися наданими чинним законодавством правами в судовому процесі. Вважає, що позивач безпричинно пропустив строк звернення до суду, оскільки з моменту укладення договору про відступлення права вимоги 01.10.2020 року позивач не вчинив жодних дій для стягнення коштів. 13.07.2023 року позивач подав суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що відповідно до ч.6 ст.261 ЦК України за регресним зобов`язанням перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання. В даному випадку основним зобов`язанням є виплата страхового відшкодування в повному обсязі, тобто 12.04.2019 року, останній день подання позовної заяви був 12.04.2022 року. Відповідно до акту приймання передачі справи від 12.01.2022 року, дана страхова справа №ОЦ/091/000/19/0061 передана у роботу представнику позивача адвокату Самойленку Петру Миколайовичу. Відповідно до витягу з Наказу №27 від 25.02.2022 року, представник позивача адвокат Самойленко П.М. був призваним Першим відділом Вараського РТЦКСП Рівненської області на військову службу під час мобілізації, на особливий період, призначений на посаду за штатом воєнного часу з 25 лютого 2022 року. Відтак, позивач не звернувся з даним позовом до суду вчасно, так як справа згідно акту-приймання передачі від 12.01.20222 року була передана адвокату Самойленку П.М. Позивач вважає, що запровадження в Україні воєнного стану є поважною причиною для поновлення пропущеного строку на звернення позивача до суду з позовною заявою про відшкодування збитків в порядку регресу. Відтак, на думку позивача, доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, є необґрунтованими та не спростовують наявність підстав для пред`явлення даного позову. У судове засідання позивач не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просить задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, у відзиві на позовну заяву просив розглянути справу без його участі. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, постановив здійснювати розгляд справи без участі сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд дійшов наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч.ч. 1-3 ст. 83 ЦПК України). Згідно з п. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Вироком Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 21.02.2017 року (справа 179/1026/16-к) відповідача [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. (а.с.22-28). Зазначеним вироком суду встановлено, що 26.10.2015 приблизно о 18 годині 50 хвилин [PERSON] , керуючи автомобілем ВАЗ 2101 реєстраційний номер [NUMBER] , достовірно знаючи, що у вказаному автомобілі через тривалу його експлуатацію мало місце зношення поршня гальмового механізму правого заднього колеса, що відповідно до п.31.4 Правил дорожнього руху України забороняє подальшу експлуатацію транспортного засобу та маючи об`єктивну можливість виявити погіршення ефективності гальмування при безпосередньому керуванні транспортним засобом, у темну пору доби за умов несправної робочої гальмової систем коліс автомобіля, що унеможливлює зупинення водієм транспортного засобу у межах видимості дороги, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, рухався по вул. Леніна с. Оленівка Магдалинівського району Дніпропетровської області, зі сторони смт. Магдалинівка в напрямку с. Жданівка Магдалинівського району Дніпропетровської області. У ході свого руху у темний час доби на заокругленні дороги по вул. Леніна с. Оленівка, водій [PERSON] , не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя та здоров`я громадян, керуючи автомобілем ВАЗ 2101, реєстраційний номер [NUMBER] , в якому у ході експлуатації мало місце зношення поршня гальмового механізму правого заднього колеса, у результаті чого відбулась несправність робочої гальмової систем коліс автомобіля, внаслідок якої [PERSON] позбавив себе можливості зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги, внаслідок чого напроти будинку [ADDRESS] допустив наїзд передньою правою частиною керованого ним автомобіля ВАЗ 2101, реєстраційний номер [NUMBER] , на пішохода [PERSON] , яка перетинала проїзну частину дороги з ліва на право, відносно руху автомобіля Таким чином водій [PERSON] своїми діями грубо порушив вимоги п. 12.2 Правил дорожнього руху України, де зазначено, що «У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги.» Порушення п.п. 31.1, 31.4, 31.4.1 «б, в» та п.12.2 Правил дорожнього руху України водієм [PERSON] перебуває в причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід [PERSON] отримала тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок яких померла в приміщенні КЗ «Магдалинівська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради. Потерпілою у кримінальному провадженні визнана донька [PERSON] - [PERSON] . Цивільно-правова відповідальність транспортного засобу ВАЗ д/н [NUMBER] , застрахована ПрАТ "УПСК" на підставі Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/5039172 (а.с.21).. 02.07.2018 року представник потерпілої [PERSON] за довіреністю [PERSON] звернувся із заявою до ПрАТ "УПСК" на виплату страхового відшкодування (а.с.29-30). Для визначення розміру страхового відшкодування за наслідками ДТП, складено страховий акт №ОЦ/091/000/19/0061 від 12.04.2019 року, відповідно до якого загальна сума страхового відшкодування (моральна шкода) склала 16536 грн. (а.с.31). Платіжним дорученням №4030 від 12 квітня 2019 року підтверджено виплату ПрАТ «УПСК» відшкодування у зазначеному розмірі (а.с.32). В подальшому, 14.06.2019 року, ПрАТ "УПСК" на адресу відповідача [PERSON] було направлено претензію про відшкодування збитків в порядку регресу (а.с.33). 01.10.2020 між ПрАТ «УПСК» та фізичною особою - підприємцем [PERSON] укладено договір цесії №01/10/2020 про відступлення права вимоги (а.с.16-18). У відповідності до умов цього Договору, Первісний кредитор передає (відступає) Новому кредитору свої Права вимоги до Боржників, а Новий кредитор набуває Права вимоги [PERSON] кредитора за укладеними Договорами страхування та сплачує Первісному кредитору за відступлення Права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює Ціні договору у порядку та строки встановлені цим Договором. Права вимоги за Договором цесії - права грошової вимоги Первісного кредитора до Боржників, які виникли внаслідок заподіяння збитків страхувальникам Первісного кредитора, які уклали Договір страхування із Первісним кредитором або третім особам (вимога відшкодування у порядку регресу заподіяного збитку в межах виплачених сум страхових виплат/страхових відшкодувань). Оформлення відступлення Права вимоги відбувається в наступному порядку: права вимоги відступаються (передаються) в розмірі Заборгованостей Боржників перед Первісним кредитором. Для підтвердження наявності та дійсності Прав вимоги, що відступаються, Первісний кредитор передає Новому кредитору Документацію в порядку та строки, що передбачені цим Договором. Право вимоги переходить до Нового кредитора з моменту підписання договору сторонами, внаслідок чого Новий кредитор набуває прав нового кредитора по відношенню до Боржників стосовно їх Заборгованостей, які виникли внаслідок заподіяння Боржниками збитків страхувальникам Первісного кредитора, які уклали Договір страхування із Первісним кредитором або третім особам (вимога відшкодування у порядку регресу заподіяного збитку в межах виплачених сум страхових виплат/страхових відшкодувань). За змістом Додатку №1 до Договору №01/10/2020 про відступлення права вимоги від 01.10.2020, Первісним кредитором передано право вимоги Новому кредитору, зокрема до боржника [PERSON] , сума страхового відшкодування 16536 грн. Згідно з пунктами 1, 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України). За положеннями статей 513, 514, 516 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України). Відповідно до ст. 981 ЦК України договір страхування укладається в письмовій формі. Договір страхування може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката). У разі недодержання письмової форми договору страхування такий договір є нікчемним. Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України (далі - Закон). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до п. 27.3 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів (ч.1 ст.1168 ЦК України). Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). Пунктом г підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що Страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, зокрема, якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху. Як вбачається з вироку Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 21.02.2017 року, вищевказана дорожньо-транспортна подія відбулася внаслідок незабезпечення [PERSON] належного технічного стану транспортного засобу ВАЗ, державний реєстраційний номер [NUMBER] , в якому через тривалу експлуатацію мало місце зношення поршня гальмового механізму правого заднього колеса, що відповідно до п.31.4 Правил дорожнього руху України забороняє подальшу експлуатацію транспортного засобу. Оскільки гальмова система керованого ним автомобіля «ВАЗ-2101» перебувала у технічному несправному стані (не загальмовуються всі колеса), то водію [PERSON] заборонялось експлуатувати даний транспортний засіб, що регламентовано п.31.1,п.31.4, п.31.1 «б» Правил дорожнього руху України. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі №755/18006/15-ц від 04.07.2018 зазначила, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком замість завдавача шкоди. За умов, передбачених у ст. 38 вказаного Закону та ст. 1191 ЦК України, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Отже, оскільки дана дорожня-транспортна пригода відбулась через експлуатацію [PERSON] транспортного засобу, технічний стан якого не відповідає вимогам Правил дорожнього руху, в розумінні ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, ст.ст.1167, 1187, 1191 ЦК України, відповідач зобов`язаний відшкодувати ПрАТ «УПСК» завдані збитки у порядку регресу у розмірі сплаченого позивачем страхового відшкодування в розмірі 16536 грн. Так, як право вимоги страховика перейшло за договором цесії до позивача, то зазначена сума відшкодування повинна бути сплачена відповідачем на користь позивача. Щодо строку позовної давності, суд зазначає наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (статті 256, 257 ЦК України). Статтею 250 ЦК України передбачено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Змістом ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. За регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання. За ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Як вже було зазначено вище, положеннями підпункту г підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що Страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, зокрема, якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху. Отже, право на подання регресного позову у страховика виникає у страховика саме після виплати страхового відшкодування, оскільки виплата є однією з умовою для реалізації цієї вимоги. Виплату страхового відшкодування на користь потерпілого було здійснено 12.04.2019 року, тобто з 13.04.2019 року в заінтересованої особи виникло право на позов. Для цих правовідносин встановлений загальний трирічний строк звернення до суду, який мав закінчитися 13.04.2022 року. З позовом позивач звернувся до суду 11.05.2023 року. Разом з цим, 17.03.2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів щодо дії норм на період дії воєнного стану, яким розділ «Прикінцеві і перехідні положення» Цивільного кодекс України було доповнено пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану на строк його дії продовжуються строки позовної давності, визначені статтями 257-259 ЦК України. Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжувався та діє на теперішній час. Враховуючи вищевикладене та те, що строк позовної давності у даній справі повинен був закінчитися 13.04.2022 року, тобто під час воєнного стану, суд приходить до висновку, що строк позовної давності не сплинув. За таких обставин при зверненні до суду з даним позовом позивач не пропустив вищевказані строки звернення до суду, а отже потреба в їх поновленні відсутня. Посилання відповідача на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2022 у справі №990/115/22 суд не приймає до уваги, оскільки у вказаній постанові розглядалася адміністративна справа, яка регулюється Кодексом адміністративного судочинства України, нормами якого не передбачено продовження процесуальних строків у період дії в Україні воєнного або надзвичайного стану, на відміну від Цивільного Кодексу України. Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу . За змістом чч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем у цій справі понесено судові витрати, що складаються з 858,88 грн сплаченого судового збору (платіжна інструкція №306 від 26.05.2023) (а.с.51). Також, з відповідача на користь позивача слід стягнути 3000 грн витрат на професійну правничу допомогу позивачу адвокатом Самойленко Петром Миколайовичем, які належним чином підтверджені договором про надання правової допомоги №30/01/19 від 30.01.2019, додаткової угодою №061 від 13.03.2023, актом здачі-приймання робіт від 13.03.2023 та платіжним дорученням (платіжною інструкцією) від 13.03.2023. Проте, в частині стягнення ще 1000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити, так як згідно акту здачі-приймання робіт від 13.03.2023 адвокатом Самойленко П.М. надано послуги на суму лише 3000 грн. Щодо додаткових 1000,00 грн, у цьому ж акті вказано, що клієнтом, тобто позивачем, здійснено авансування послуг адвоката для здійснення супроводу та контролю справи (у тому числі звернення до державної виконавчої служби). Тобто йдеться про послуги адвоката у майбутньому, тому ці послуги не надані, а відтак, станом на момент ухвалення рішення, вони не є витратами на професійну правничу допомогу.

Outcome: approved