Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-23 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про стягнення неустойки за несвоєчасну сплату аліментів. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що на підставі виконавчого листа №672/1200/14-ц, виданого Городоцьким районним судом 06.08.2014, Городоцьким відділом ДВС було відкрито виконавче провадження про стягнення аліментів з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] на утримання синів [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] у розмірі 1/3 частини з всіх видів доходів щомісячно, починаючи з 06.08.2014 і до досягнення ними повноліття. Відповідач не виконує рішення суду, не сплачує аліменти, станом на 01.11.2022 сума боргу становить 225462,14 грн. Просить стягнути з відповідача неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів в розмірі 225462,14 грн. та витрати на правничу допомогу. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просить позов задовольнити, стягнути з відповідача на користь позивача неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів в розмірі 225462,14 грн. та витрати на правничу допомогу. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, пояснив, що бажає сплачувати аліменти і сплачує їх частково, однак через скрутне матеріальне становище не має можливості робити це в повному обсязі. Також зазначив, що в цей час він обмежений у виїзді за кордон, за місцем проживання не може знайти роботу, а тому у випадку задоволення позову просив зменшити суму стягнення. На підтвердження часткового виконання ним судового рішення, надав суду довідку-розрахунок державного виконавця Городоцького ВДВС станом на 01.01.2023. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та вивчивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 19 серпня 2014 року Городоцьким районним судом задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, ухвалено стягувати щомісяця аліменти в розмірі 1/3 частини з всіх видів доходу, однак не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] на утримання двох дітей: синів [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , починаючи з 06.08.2014 року і до повноліття дітей. На підставі рішення суду 19.08.2014 видано виконавчий лист та звернуто до примусового виконання. Відповідач належним чином не виконує рішення суду в зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 01.01.2023 становить 219730,22 грн. (зазначена довідка видана з урахуванням уточнень та зарахуванням раніше здійснених платежів). Частинами першою та другою статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі №333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток. Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Тобто відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. Отже, відповідач [PERSON] зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Суд вважає не доведеним посилання відповідача на неможливість стягнення суми неустойки через важке матеріальне становище, адже суду не надано доказів на підтвердження цього. Згідно з частиною першою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Так, в даних правовідносинах матеріалами справи підтверджено, що станом на 01.01.2023 у відповідача виникла заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 219 730, 22 грн , що є підставою для застосування до нього відповідальності за прострочення їх сплати. За розрахунком пені, здійсненим позивачем, сума пені складає 2698179,62 грн. Оскільки сума пені перевищує суму заборгованості, стягненню підлягає 100% відсотків заборгованості, що відповідає змісту статті 196 СК України. Що стосується вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомог, слід зазначити наступне. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Великою Палатою Верховного Суду, у справі № 910/12876/19, звернуто увагу на те, що при зверненні з клопотанням про стягнення витрат на правничу допомогу, адвокатом повинно бути надано детальний опис витраченого часу на певний вид робіт (підготовка додаткових пояснень, підготовка до судових засідань, аналіз матеріалів судової справи, тощо). Також, відповідно до позиції Верховного Суду у справі № 922/2604/20, відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності. Враховуючи, що суду не надано належні докази на підтвердження понесення стороною витрат на правничу допомогу, заява задоволенню не підлягає. Згідно зі ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір.

Outcome: partial