Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-26 00:00:00

покликаючись на те, що після розірвання шлюбу сторони не діійшли згоди щодо розподілу спільного майна подружжя, позивач у поданій до суду 05 липня 2017 року позовній заяві, вимоги по якій викладені в новій редакції 18 грудня 2017 року та уточнені 21 лютого 2019 року, просить визнати спільною сумісною власністю сторін домогосподарство по [ADDRESS] та визнати за нею право власності на 1/2 земельних ділянок та об`єкту незавершеного будівництва. Судові витрати покласти на відповідача. Після проведення експертиз представник позивача адвокат Алла Філатова повідомила про обрання позивачем найбільш прийнятного варіанту поділу будинковолодіння - четвертий варіант поділу, з виділенням для сторони позивача передньої частини будинковолодіння, що пропонується першому співвласнику та перший варіант поділу земельної ділянки з виділенням для позивача земельної ділянки, що пропонується першому співвласнику. Сторін відповідно до ст.128-130 ЦПК України належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду справи. Позивач у поданій до суду заяві просить справу слухати у її відсутність, оскільки вона перебуває за межами України, з участю її представника адвоката. Враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати її особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторін, дійшов висновку про можливість розглянути справу у відсутність позивача. Представник позивача адвокат А.Філатова, підтримуючи вимоги та аргументацію свого довірителя, вважає, що правовий аналіз норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об"єкт незавершеного будівництво, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об"єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. На її думку, будівництво проводилося правильно, з усіма дозволами, тому не можна говорити про його самочиність і ця позиція у відповідача виникла лише після проведення експертизи, оскільки фактично він будинок самочинним не вважає, бо у ньому проживає, законно користується всіма комунальними послугами. Після 25 серпня 2008 року у спірному будинку не проводилися жодні добудови чи реконструкції, тому продовження дозволу на будівництво не потрібно. За клопотанням відповідача суд чотири рази призначав експертизу, але він її не оплачував, затягуючи розгляд справи та "вимотуючи нерви" позивачу. Тому сам позивач була змушена клопотати про призначення експертизи і вибрати варіант поділу, альтернативи відповідач не запропонував. Стосовно поділу спірної квартири вважає, що [PERSON] жодним чином не може претендувати на вказане майно, так як до нього ніякого відношення не мав, та не надав жодних доказів по справі на підтвердження протилежного. Відповідач позов не визнав, зустрічний позов підтримує. По суті спору стверджує, що він не замовляв продовження дії документації на нерухоме майно, тому вона є самочинним, значна частина будівельних робіт здійснена ним після розлучення, ріні експерти по різному оцінили ступінь готовності будинку. Як архітектор-будівельник та проектант даного будинку вважає, що позов нераціональний і будинок не підлягає поділу. Щодо квартири, то він достатньо часу провів з попереднім її власником, щоб отримати свою частку. Представник відповідача адвокат В.Матвійчук вважає, що первісний позов не підлягає до задоволення, оскільки позовні вимоги спростовані матеріалами справи, позивачем обраний неправильний спосіб захисту. По суті спору стверджує, що будівництво є самочинним, оскільки проводилося після закінчення дії дозвільних документів. Щодо зустрічного позову, то він підлягає до задоволення із-за дії презумції власності подружжя. Суд, заслухавши їх пояснення, показання свідків, експерта, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, прийшов до таких висновків. Вимоги ст.264\~ЦПК Кодексу зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони скористалися правовою допомогою. Судом встановлені такі обставини. 10 листопада 2001 року сторони уклали шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане 10.11.2001 року. 05 вересня 2016 року Рівненським районним судом Рівненської області шлюб між сторонами розірвано. За період спільного проживання однією сім?єю як подружжя сторони придбали земельну ділянку, площею 0,09 га, що розташована за адресою: с.Колоденка Рівненського району Рівненської області, цільове призначення земельної ділянки - ведення особистого підсобного господарства, що стверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Шпинтою А.Є. 12.05.2005 та зареєстровано в реєстрі за № 349; земельну ділянку, площею 0,082 га, що розташована за адресою: с.Колоденка Рівненського району Рівненської області, цільове призначення земельної ділянки - ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки 562468590002:010:0076, що стверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Шпинтою А.Є. 12.05.2005 та зареєстровано в реєстрі за № 346. На підставі рішення Корнинської сілсьької ради Рівненського району Рівненської області №418 від 06 січня 2006 року [PERSON] виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0.1709 га по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку. господарських будівель і споруд. За рахунок та силами подружжя на цій земельній ділянці / [ADDRESS] / побудовано об?єкт незавершеного будівництвом будинку, який наразі не введений в експлуатацію та право власності на який на разі теж не зареєстровано, відсоток готовності об?екту нерухомого майна 93 відсотки. Вказані обставини підтверджується наявним будівельним паспортом (проектом індивідуального житлового будинку) на об?єкт незавершеного будівництва, а саме житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також технічним паспортом на нього, у тому числі планом забудови земельної ділянки, погоджених належним чином у передбаченому чинним законодавством порядку. Окрім того, факт неприйняття в експлуатацію вказаного об?єкту нерухомого майна підтверджується також і інформацією з Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області, отриманий на адвокатський запит адв. [PERSON] (лист за вих.№1017-2927-16 від 03.10.2016 року). Згідно з довідкою ПП «Техноком» за вих. №24-01-1/17 від 24.01.2017 готовність незавершеного будівництвом житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] складає 93 відсотки. Площа забудови становить 112,7 кв.м, матеріали стін - цегла. Інвентаризаційна вартість будинковолодіння становить 702 820.00 (сімсот дві тисячі вісімсот двадцять гривень 00 коп.). Дані обставини підтверджені висновком експерта №101/21 від 12.12.2021 Експерт [PERSON] , підтримуючи свій висновок, показала, що з юридичної точки зору це не є самочинним будівництвом. При проведенні переобладнання будинку та добудови до будинку, із дотриманням вимог чинного законодавства, можливі варіанти поділи житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами з відхиленням від ідеальних часток. За період спільного проживання також сторонами набута квартира по [ADDRESS] . Підставою виникнення права власності на вказану квартиру є Договір довічного утримання, ВВ №484430, № 7317 від 23 грудня 2004 року, що посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Усик С.І.. та оформлений на відповідача. Дані обставини підтверджуються Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно No 95952314 від 31 серпня 2017 року. Свідок [PERSON] - сусідка по спірній квартирі підтвердила, що відповідач часто приходив в гості до тьоті Лєни, вона навіть спочатку думада, що він її син. Згодом їй стало відомо, що [PERSON] і [PERSON] - подружжя та вони доглядають сусідку, яка за час їх догляду дуже позитивно змінилася. Свідок [PERSON] як особа, яка проживала в сім"ї позивача після закінчення інтернату у 16 років з 2000 року підтвердив, що після одруження сторін земельні ділянки були оформлені на чоловіка [PERSON] як прийнято у віруючій сім"ї, але активну участь у будівництві та матеріальній допомозі у цьому приймав батько [PERSON] , який сам був будівельником. Працівники [PERSON] бригади також допомагали у будівництві. Будинок будувався для сім"ї сторін. Коли вони переїхали туди проживати, то будинок був придатний для проживання: повністю готові кімната на першому поверсі, кухня, ванна, туалет. Згодом сторони поїхали в США, через деякий час [PERSON] повернувся, [PERSON] залишилася. Згодом вона приїзджала вирішити питання їх спільного майна, але [PERSON] навіть не підпустив її до будинку: зайти до спірного будинку, взяти певні свої речі, які знаходяться у ньому чи просто перебувати у ньому, відповідач позивачу не надає, змінив усі вхідні замки, чим чинить перешкоди у користуванні таким спільним майном. Будучи молодим подружжям, вони не мали у повному обсязі власних коштів на на будівництво, тому надали рідні зі сторони позивача, а саме її батько, частина коштів була з «перепійних» (подарованих на весілля). Щодо спірної картири, то бабу [PERSON] доглядали не сторони, які, звичайно, допомагали, а батьки [PERSON] , близько 15 років до її смерті. Підопічна не спиймала сторін як опікунів, а як родичів осіб, які за нею доглядають. Зараз квартира перебуває в аварійному стані, нею ніхто не користується. До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір довічного утримання згідно з даним у законі (ст.744 ЦК України) визначенням - це договір, за яким відчужувач передає набувачеві у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов?язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України). За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти таких висновків. Предметом даного спору є віднесення земельних ділянок, будинку, квартири до об"єктів спільної сумісної власності подружжя та їх поділ. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. У Цивільному кодексі України крім понять «нерухомість», «нерухоме майно». «об?єкт нерухомого майна» вживаються також інші поняття: наприклад: «об?єкт незавершеного будівництва», «об?єкт будівництва», однак прямого визначення цих понять не міститься. Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об?єкт будівництва (об?єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб?єктивних майнових, а також зобов?язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законолавства. Вирішуючи питання про виникнення. зміну та припинення суб єктивних цивільних прав стосовно об?єкта незавершеного будівництва потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. Відповідно до частини другої статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у пункті 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва), право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Вони мають право на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства. Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах Сімейного кодексу України. Власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Норми ст.57, 60 СК встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.19, 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2, 3 ст.325\~ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Виходячи з аналізу зазначених норм права, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком, оскільки судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторонами "поза розумним сумнівом" доведено, що спірне майно придбане під час зареєстрованого шлюбу за спільні кошти подружжя. Закон не містить будь-яких застережень стосовно того, на кого зареєстроване майно. Доказів про те, що хтось з них у більшій частині приймав участь у його придбанні, суду не надано. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність порушеного цивільного права позивача. Об`єктивних і переконливих доказів, які спростовували би вимоги позивача, відповідач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на обґрунтованість позовів. Ухвалюючи рішення, суд керувався презумпцією спільності майна подружжя. Суд має право здійснити поділ об?єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об?єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку. В даній справі до поділу підлягає об?єкт незавершеного будівництва, із ступенем готовності житловий будинок «А-1» з мансардою « [PERSON] » - 89 %, відсоток готовності житлового будинку «А-1» -100 %, відсоток готовності мансарди «Мн»-62 %, зведений за час шлюбу. При виборі варіантів розподілу суд враховує бажання позивача і відсутність будь-якої позиції з цього приводу у відповідача. У зв"язку з нерівномірністю часток співвласників необхідно стягнути з відповідача на користь позивача 10 216 грн. за відхилення від частки. Щодо квартири, то як випливає з визначення, договір довічного утримання не с безоплатним, тому що за умовами договору набувач майна зобов?язується здійснювати довічне утримання відчужувача майна. Оскільки всі витрати за договором довічного утримання здійснювалися за рахунок спільних доходів подружжя, то нерухоме майно, придбане на підставі договору, є їх спільною власністю. Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п.6 ст.3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. При вирішенні питання про розподіл судових\~витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позову з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесені нею судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 9\~906\~грн.\~69\~коп. . З огляду\~на викладене,\~

Outcome: approved