Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-18 00:00:00

31.05.2023 до Дарницького районного суду м. Києва надійшла заява [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 01.06.2023 для розгляду справи визначено суд у складі головуючого судді Маркєлової В.М. Заявниця просить установити факт реєстрації 08 травня 2014 року шлюбу, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ленінського районного управління юстиції у Автономній Республіці Крим, актовий запис № 30, між громадянкою України [PERSON] , [INFO] , місце народження Україна, Луганська область, м. Алчевськ, та громадянином України [PERSON] , [INFO] , місце народження Україна, Автономна Республіка Крим, Ленінський район, смт Леніне, зі зміною прізвища дружини після державної реєстрації шлюбу на « [PERSON] ». На обґрунтування заяви зазначила, що 08.05.2014 вона зареєструвала шлюб з [PERSON] , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ленінського районного управління юстиції у Автономній Республіці Крим зроблено актовий запис № 30 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 12.05.2014. Крім того, у паспорті громадянина України проставлений штамп, у якому зазначено відомості про реєстрацію шлюбу. Разом із тим, з 20.02.2014 Автономна Республіка Крим та місто Севастополь тимчасово окуповані російською федерацією. У травні 2023 року заявниця виїхала з тимчасово окупованої території до міста Києва та звернулась до заінтересованої особи-1 із заявою про повторну видачу свідоцтва про шлюб, у задоволенні якої було відмовлено, оскільки актовий запис про шлюб не виявлено. Зазначає, що метою встановлення факту реєстрації шлюбу є: - виникнення права на зміну прізвища відповідно до ст. 53 СК України; - виникнення права на розподіл обов`язків та спільне вирішення питань життя сім`ї разом з чоловіком відповідно до ст. 54 СК України; - виникнення майнових прав як подружжя; - реалізація права на розірвання шлюбу. Ухвалою від 05.06.2023 суд прийняв заяву до розгляду та відкрив провадження у справі; залучив до участі як заінтересованих осіб: 1.Дарницький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ); 2. [PERSON] ; призначив справу до судового розгляду на 26.06.2023 о 14 год. 00 хв. 26.06.2023 справу знято з розгляду у зв`язку з перебуванням судді у відпустці. Заявниця подала заяву про розгляд справи без її участі, заяву про встановлення факту, що має юридичне значення підтримує. Представник заінтересованої особи Дарницького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання також не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляду справи без його участі. Заінтересована особа-2 у судове засіданні не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв чи клопотань не подав. Вивчивши доводи заявниці, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення заяви з огляду на таке. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення. Відповідно до ч. 3 ст. 49 ЦК України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Як вбачається з матеріалів справи, 08 травня 2014 року [PERSON] , [INFO] , громадянин України, та [PERSON] , [INFO] , громадянка України зареєстрували шлюб. ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначає особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях України. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 2 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року. Отже, заявниця зареєструвала шлюб з [PERSON] після тимчасової окупації Автономної Республіки Крим російською федерацією. Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. 26.05.2023 заявниця звернулась до заінтересованої особи-1 з заявою щодо видачі повторного свідоцтва про шлюб з громадянином [PERSON] . За результатами розгляду заяви від 26.05.2023 щодо видачі повторного свідоцтва про шлюб з громадянином [PERSON] , Дарницький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) повідомив, що за результатами здійснення перевірки за допомогою програмного забезпечення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, актовий запис про шлюб не виявлено (а.с.8). Згідно зі ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Переміщені всередині країни особи є громадянами своєї держави і мають широке коло громадських, політичних, екологічних, соціальних і культурних прав. Відповідно до п. 20 Керівних принципів з питання про переміщення осіб всередині країни, які були розроблені та прийняті в 1998 році за дорученням Генеральної Асамблеї ООН та Комісії з прав людини, кожна людина, де б вона не знаходилась має право на визнання її правосуб`єктності. Для забезпечення цього права особам, які переміщені всередині країни відповідні органи влади надають всі документи, які необхідні для поваги і здійснення їхніх законних прав, як-то паспорти, посвідчення особи, свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб і свідоцтва про смерть. Органи влади сприяють, зокрема, у видачі нових документів або заміні документів, втрачених під час переміщень, без будь-яких необґрунтованих умов, як-то вимога повернення на місце звичайного проживання для отримання цих та інших необхідних документів. Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». У практиці Європейського суду з прав людини розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо реєстрації шлюбу, з метою захисту прав і свобод громадян України на тимчасово окупованих територіях, ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток, можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справи у порядку статті 317 ЦПК України. Документи, видані органами та установами (зокрема, закладами реєстрації актів цивільного стану), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку, зокрема, під час розгляду справ у порядку статті 315 ЦПК України. На підтвердження факту реєстрації шлюбу на тимчасово окупованій території України заявниця надала: - копію свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] ; - копію паспорта громадянки України. Відповідно до наданої копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ленінського районного управління юстиції у Автономній Республіці Крим, [PERSON] , [INFO] , громадянин України та [PERSON] , [INFO] , громадянка України, зареєстрували 08 травня 2014 року шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 30. Після реєстрації шлюбу заявниця змінила прізвище з дошлюбного « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.8). У паспорті громадянина України серії [NUMBER] , виданому Алчевським МВ УДМС України в Луганській області проставлений штамп, в якому зазначені такі відомості: «найменування органу реєстрації актів цивільного стану - Ленінський відділ ДРАЦС Автономна Республіка Крим; дата та номер реєстрації шлюбу - 08.05.2014 № 30. Зареєстровано шлюб з [PERSON] , 1986 р.н. (а.с.9 зв.). Оцінивши надані заявницею письмові докази, з метою захисту прав і свобод громадянина України, враховуючи відсутність у Державному реєстрі актів цивільного стану актового запису про шлюб, мету встановлення факту реєстрації шлюбу, зокрема, реалізацію майнових прав як подружжя, суд дійшов висновку про задоволення заяви.

Outcome: approved