Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-19 00:00:00

Закарпатський обласний центр зайнятості звернувся до суду з позовом до [PERSON] про повернення коштів, виплачених як допомога по безробіттю у сумі 3197,13 грн. Позов обґрунтовано тим, що 10.02.2021 року [PERSON] звернувся до Мукачівського міськрайонного центру зайнятості із заявою про надання йому статусу безробітного. Наказом Мукачівського міскрайонного центру зайнятості № НТ210211 від 11.02.2021 року [PERSON] надано статус безробітного та призначено виплату допомоги по безробіттю відповідно до ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». В подальшому наказом Мукачівського міскрайонного центру зайнятості № НТ210521 від 21.05.2021 року було припинено реєстрацію [PERSON] , як безробітного, у зв`язку з встановленням факту подання ним недостовірної інформації. Так, стало відомо, що [PERSON] був зареєстрований як фізична-особа підприємець з 02.02.1995 року по 19.05.2021 року. На підставі вищезазначеного, позивач просить суд стягнути з [PERSON] кошти в розмірі 3197,13 грн. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.05.2023 року постановлено позовну заяву прийняти до розгляду та відкрити провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала з наведених в ньому підстав та просила суд його задовольнити. При цьому уточнила, що заявлена сума до стягення становить 3197,13 грн. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечив. При цьому пояснив, що йому не було відомо про те, що він зареєстрований як фізична-особа підприємець так як вже давно не здійснює підприємницьку діяльність. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, суд констатує наступне. Згідно персональної картки № 070221021000001, заведеної на [PERSON] 10.02.2021 року, встановлено, що останній звернувся до Мукачівського міськрайонного зайнятості у пошуках роботи. 11.02.2021 року на підставі особисто поданої ним заяви про надання (поновлення) статусу безробітного, останньому було надано такий статус відповідно до ч. 1 ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення». В заяві про надання статусу безробітного [PERSON] зазначив про те, що він, зокрема, не забезпечує себе роботою самостійно. Цього ж дня, 11.02.2021 року [PERSON] було подано заяву на ім`я директора Мукачівського міськрайонного зайнятості про призначення (поновлення) виплати допомоги по безробіттю. В подальшому 21.05.2021 року працівниками Мукачівського міськрайонного центру зайнятості складено акт № 9 щодо перевірки достовірності даних безробітних, розслідування страхових випадків. Цим актом встановлено, що у [PERSON] виявлено факт реєстрації ним як фізичної особи-підприємця з 02.02.1995 року. Також встановлено, що [PERSON] подав заяву про припинення підприємницької діяльності за його рішенням з 19.05.2021 року. Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що [PERSON] був зареєстрований фізичною особою-підприємцем з 02.02.1995 року по 19.05.2021 року. Підставою припинення підприємницької діяльності зазначено «власне рішення». 21.05.2021 року директором Мукачівського міськрайонного центру зайнятості було видано наказ № 98 про повернення коштів нарахованих та виплачених як допомога по безробіттю [PERSON] 24.05.2021 року Мукачівським міськрайонним центром зайнятості направлено на адресу відповідача лист № 1234 зі змісту якого останнього було проінформовано про необхідність відшкодування коштів виплачених як допомога по безробіттю у добровільному порядку. Аналогічний за змістом лист №1796 було знову направлено на адресу відповідача 26.07.2021 року. Довідкою про розрахунок допомоги по безробіттю № 546/702.1-13 від 19.05.2023 року встановлено, що за період з 11.02.2021 року по 19.05.2021 року [PERSON] було нараховано та перераховано на особистий рахунок особи суму допомоги по безробіттю в розмірі 5918,42 грн. Станом на 19.05.2023 року сума боргу становить 3197,13 грн. За приписами ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Правові, фінансові та організаційні засади загальнодержавного соціального страхування на випадок безробіття визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». Пунктом 1 ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено, що загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття - це система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття. Пунктом 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи. Пунктом 1 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що статусу безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення» до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості. Відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного (ч. 3 ст. 44 Закону України «Про зайнятість населення»). Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі працевлаштування безробітного. Частиною 2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено, що застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Відповідно до вимог ч. 3 статті 36 вказаного Закону сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. Пунктом 6 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України та Державної податкової адміністрації України № 60/62 від 13.02.2009 року, передбачено, що у разі встановлення центром зайнятості відповідно до цього Порядку належності безробітної особи до категорії зайнятих така особа знімається з обліку як безробітна в установленому законодавством порядку та повертає суму незаконно отриманого матеріального забезпечення і вартості наданих соціальних послуг з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати матеріального забезпечення та надання соціальних послуг. Підприємницька діяльність в України є самостійною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку, що визначено у ст. 42 ГК України. При цьому у ст. 50 ЦК України зазначено, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Державна реєстрація фізичних осіб підприємців відповідно до п. 4 ч. 1. ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» це засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою. Позбавляється фізична особа-підприємець статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою (ч. 9 ст. 4 Закону України Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»). Таким чином, згідно з нормами чинного законодавства якщо фізична особа, реалізуючи своє право на підприємницьку діяльність, отримала статус фізичної особи-підприємця шляхом державної реєстрації підприємницької діяльності, то з дати такої реєстрації ця особа вважається, як така, що забезпечує себе роботою самостійно, здійснює на власний ризик господарську діяльність з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Отже, маючи право на вільне обрання зайнятості, незалежно від того чи отримує така особа дохід від підприємницької діяльності чи ні, вона вважається такою, що забезпечує себе роботою самостійно, а отже відноситься до зайнятого населення та не має права на допомогу по безробіттю до моменту державної реєстрації припинення своєї підприємницької діяльності шляхом внесення у Єдиний державний реєстр відповідного запису. Як вбачається з висновку Верховного Суду України (постанова від 08.07.2014 року, справа № 21-79а14), суд визначив, що аналіз наведених норм дає підстави вважати, що особа, зареєстрована як фізична особа-підприємець, не може бути визнана безробітною і не має права на виплату допомоги по безробіттю. Таким чином відповідач на день звернення до центру зайнятості відносився до категорії зайнятого населення, зобов`язаний був повідомити про свою державну реєстрацію фізичної особи-підприємця та відповідно не мав права на отримання статусу безробітного, допомоги по безробіттю та інших видів соціального забезпечення, а центр зайнятості не повинен був надавати йому статус безробітного та призначати виплату допомоги по безробіттю. Саме надання відповідачем недостовірної інформації та документів на підставі яких було прийнято рішення про надання статусу безробітного, призначення виплати матеріального забезпечення на випадок безробіття є невиконанням обов`язків безробітного та призвело до незаконного нарахування та виплаті відповідачу відповідної допомоги. Частиною 1 ст. 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином судом встановлено, що відповідач в період перебування на обліку в центрі зайнятості як безробітний мав статус зайнятого населення, оскільки був зареєстрований як фізична особа-підприємець, а відтак тому не мав права на отримання допомоги по безробіттю. Заперечення відповідача щодо того, що йому не було відомо про його реєстрацію як підприємця, жодним чином не підтверджено доказами та в будь-якому випадку не звільняє його від відповідальності. При ухваленні рішення суд враховує позицію Верховного Суду, висловлену у справі № 545/164/17 (постанова від 26.09.2018 року) про те, що неповідомлення особою обставини, яка не дає право їй для визнання її безробітною, свідчить про невиконання нею своїх обов`язків та відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» є підставою для стягнення суми виплаченого забезпечення. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з [PERSON] на користь Закарпатського обласного центру зайнятості коштів у розмірі 3197,13 грн., виплачені як допомога по безробіттю у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Згідно з ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 2684,00 грн. (судовий збір) судових витрат.

Outcome: approved