Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-19 00:00:00

У січні 2023 року позивач АТ КБ «ПриватБанк»» звернувся до Носівського районного суду Чернігівської області з цим позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що з метою отримання банківських послуг [PERSON] підписав анкету-заяву № б/н від 29 вересня 2015 року, згідно якої отримав у користування кредитний ліміт у розмірі 34000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 05 липня 2022 року (справа № 741/216/22) стягнуто тіло кредиту та відмовлено у стягненні інших нарахувань. Посилаючись на приписи ст. ст. 536, 1048, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, представник позивача просив суд стягнути з відповідача суму у розмірі 12539 грн. 75 грн., з яких: відсотки за обліковою ставкою НБУ у розмірі 4933 грн. 75 коп. за період з 21 січня 2020 року по 31 жовтня 2021 року; втрати від інфляції за весь час прострочення у розмірі 7606 грн.01 коп., які складаються з 6681 грн. 73 коп. - нарахування інфляційних витрат та 924 грн. 28 коп. - нарахування 3% річних за період з 30 листопада 2021 року по 31 грудня 2022 року, а також судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2684 грн. 00 коп. Ухвалою судді Носівського районного суду Чернігівської області від 07 лютого 2023 року відкрито позовне провадження в цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Одночасно постановлено розгляд даної справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» в судове засідання не з`явився, разом із позовною заявою подав клопотання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику представника банку. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, 20 липня 2023 року подав письмове пояснення, в якому просив розгляд даної справи провести без його участі. Одночасно, заперечуючи про позовних вимог, посилався на пункт 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України у редакції Закону № 2120-IX від 15 березня 2022 року, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Отже, сторони у справі на власний розсуд розпорядилися своїми правами щодо предмета спору, а тому несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням ними відповідних процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). Ураховуючи те, що справа тривалий час перебуває на розгляді в суді, представник позивача та відповідач належним чином були повідомлені про призначення справи до розгляду, про дату та час розгляду справи, суд приходить до висновку про відсутність передбачених у ч. 2 ст. 223 ЦПК України правових підстав до відкладення розгляду справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд робить нижченаведений висновок. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а згідно ст. 5 цього ж Кодексу, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом установлено, що 29 вересня 2015 року відповідач [PERSON] заповнив анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку в якій зазначено, що вона разом із пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Із матеріалів справи слідує, що позичальнику [PERSON] було надано такі кредитні картки: № [NUMBER] , дата відкриття 29.09.2015, термін дії 03/19; № [NUMBER] , дата відкриття 14.12.2017, термін дії 05/21; № [NUMBER] , дата відкриття 23.10.2017, термін дії 10/21: № [NUMBER] , дата відкриття 23.10.2017, термін дії 10/21, що підтверджується довідкою позивача (а. с. 10). Позивач 29 вересня 2019 року надав [PERSON] у користування грошові кошти в розмірі 0 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок [NUMBER] , який 29 вересня 2015 року було зменшено до 0 грн. 00 коп., 14 грудня 2017 року зменшено до 0 грн. 00 коп., 15 грудня 2017 року збільшено до 8000 грн. 00 коп., 02 лютого 2018 року збільшено до 10000 грн. 00 коп., 02 лютого 2018 року збільшено до 11000 грн. 00 коп., 02 лютого 2018 року збільшено до 12000 грн. 00 коп., 04 лютого 2018 року збільшено до 13500 грн. 00 коп., 04 лютого 2018 року збільшено до 14000 грн. 00 коп., 05 лютого 2018 року збільшено до 15000 грн. 00 коп., 05 лютого 2018 року збільшено до 16000 грн. 00 коп., 06 лютого 2018 року збільшено до 17000 грн. 00 коп., 06 лютого 2018 року збільшено до 18000 грн. 00 коп., 06 лютого 2018 року збільшено до 19000 грн. 00 коп., 06 лютого 2018 року збільшено до 20000 грн. 00 коп., 13 лютого 2018 року збільшено до 22000 грн. 00 коп., 13 лютого 2018 року збільшено до 23000 грн. 00 коп., 13 лютого 2018 року збільшено до 24000 грн. 00 коп., 14 лютого 2018 року збільшено до 25000 грн. 00 коп., 14 лютого 2018 року збільшено до 27000 грн. 00 коп., 23 квітня 2018 року збільшено до 29500 грн. 00 коп., 23 квітня 2018 року збільшено до 32000 грн. 00 коп., 24 квітня 2018 року збільшено до 33000 грн. 00 коп., 07 травня 2018 року збільшено до 33500 грн. 00 коп., 07 травня 2018 року збільшено до 34000 грн. 00 коп., а 26 липня 2018 року зменшено до 0 грн. 00 коп. (а. с. 10). Рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 05 липня 2022 року у справі № 741/216/22 позовні вимоги акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором станом на 15 листопада 2021 року в загальному розмірі 26409 (двадцять шість тисяч чотириста дев`ять ) гривень 96 коп., яка складається із заборгованості за кредитом. У задоволенні іншої позовної вимоги про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 3758 грн. 87 коп. станом на 15 листопада 2021 року було відмовлено (а. с. 5-8). Таке рішення суду набрало законної сили 05 серпня 2022 року. Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість [PERSON] за цією позовною заявою станом на дату звернення до суду складала 12539 грн. 75 коп., з них: відсотки за обліковою ставкою НБУ - 4933 грн.75 коп. за період з 21 січня 2020 року по 31 жовтня 2021 року; втрати від інфляції за весь час прострочення - 7606 грн.01 коп., які складаються з 6681 грн. 73 коп. - нарахування інфляційних витрат та 924 грн. 28 коп. - нарахування 3% річних за період з 30 листопада 2021 року по 31 грудня 2022 року. Встановленим в судовому засіданні правовідносинам підлягають застосуванню наступні норми права. Так, зі змісту статті 526 ЦК України слідує, що цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина першої статті 1054 ЦК України). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. За частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. (Такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Суд уважає, що позовна вимога про стягнення відсотків за обліковою ставкою НБУ у розмірі 4933 грн.75 коп. за період з 31 січня 2020 року по 31 жовтня 2021 року не підлягає задоволенню, оскільки норми ч. 1 ст. 1048 ЦК України до грошового зобов`язання, яке виникло на підставі рішення суду не можуть застосовуватись. З матеріалів справи встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» вже використало право вимоги повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, звернувшись до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості, що підтверджується наявною у справі копією судового рішення у справі № 741/1492/21, яким на користь банку з відповідача стягнуто заборгованість за кредитним договором. Отже, у зв`язку із тим, що правовідносини щодо кредитного зобов`язання були розглянуті судом з прийняттям рішення по суті, відсутні підстави для застосування регулятивної норми ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Відтак, на думку суду, правові підстави для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» процентів за обліковою ставкою НБУ відсутні. Разом з тим, вирішуючи позовну вимогу про стягнення втрат від інфляції за весь час прострочення, суд виходить з такого. Права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). З ухваленням рішення суду у справі № 741/1492/21 про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором на користь АТ КБ «ПриватБанк» не припинилися правовідносини та тривають до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Таким чином, суд приходить до переконання, що позивач має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Відповідно до розрахунку позивача за період з 30 листопада 2021 року по 31 грудня 2022 року інфляційні витрати становлять 6681 грн.73 коп., а 3% річних 924 грн. 28 коп. Наведений представником позивача розрахунок заборгованості є арифметично вірним, такий не спростовувався відповідачем, яким будь-яких зауважень, заперечень щодо поданого розрахунку не подано. Разом з тим, суд звертає увагу, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 в Україні введено воєнний стан, який в подальшому низкою указів було продовжено та який діє на час розгляду справи. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено Цивільний кодекс новими положеннями, відповідно до яких у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 Цивільного кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Також, установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Отже, на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування позичальник звільняється від відповідальності за прострочення сплати кредиту; звільняється від сплати неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, які передбачені договором за прострочення сплати кредиту; неустойка (штраф, пеня), які були нараховані з 24 лютого 2022 року підлягають списанню. Також, банкам заборонено підіймати відсоткову ставку за користування кредитом, у разі прострочення виплати, окрім тих випадків, якщо це було передбачено кредитним договором. Таким чином, на думку суду, розрахунок інфляційних втрат та трьох відсотків річних слід проводити станом на 24 лютого 2022 року (день введення воєнного стану в Україні), при цьому, суд керується формулою: ІІС=(ІІ1:100)*(ІІ2:100)*(ІІZ:100), де ІІ1 індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІ2 індекс інфляції за другий місяць прострочення; ІІZ- індекс інфляції за останній місяць прострочення; Період нарахування з 30 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року. Розмір тіла заборгованості: 26409 грн. 96 коп. Сукупний індекс інфляції = 100,60% ? 101,30% ? 101,60% = 103,538% - Інфляційні нарахування = 26 409,96 грн. (сума боргу) ? 103,538% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 26 409,96 грн. (сума боргу) = 934 грн. 47 коп. Тобто, інфляційна складова за указаний вище період, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача становить 934 грн. 47 коп. Що стосується 3% річних, то розрахунок необхідно здійснювати за формулою: 3 відсотки = С*3*Д:365:100, де С- сума заборгованості, Д кількість днів прострочення. Період розрахунку з 30 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року. Кількість днів: 86. Тіло кредиту: 26409 грн. 96 коп. Процента ставка: 3,000 %. Розмір процентів: 186 грн. 68 коп. Тож, розмір 3 % річних за указаний період, що підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача становить 186 грн. 68 коп. Враховуючи викладене вище, суд прийшов до висновку про те, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути кошти за порушення грошового зобов`язання за кредитним договором від 29 вересня 2015 року, а саме: втрати від інфляції за весь час прострочення у розмірі 1121 грн. 15 коп., які складаються з 934 грн. 47 коп. - нарахування інфляційних витрат та 186 грн. 68 коп. - нарахування 3% річних за період з 30 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 239,97 грн. На підставі ст. ст. 526, 599, 611, 625 , 10418, 1049 ЦК України та

Outcome: partial