Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-19 00:00:00

09.02.2023 представник позивачки звернувся до суду із зазначеним позовом, згідно якого просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування вимог за позовом зазначив, що 20.11.2010 між позивачкою та [PERSON] було укладено шлюб, у якому [INFO] народився їх спільний син [PERSON] . Після фактичного припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу між сторонами малолітній [PERSON] залишився проживати з матір`ю в її новій родині, в якій вихованням та матеріальним забезпеченням дитини займається [PERSON] та її нинішній чоловік. Відповідач із сином відносини не підтримує, життям сина не цікавиться, протягом тривалого часу не відвідував його, жодної матеріальної допомоги не надає та фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків не дивлячись на те, що позивачка не чинила перешкод у спілкуванні батька із сином. З огляду на не виконання [PERSON] своїх обов`язків щодо виховання та утримання сина, останній вважає своїм батьком чоловіка позивачки, який повністю взяв на себе виконання батьківських обов`язків щодо неповнолітньої дитини, що і стало підставою для подачі даної позовної заяви. 16.02.2023 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання з викликом сторін. 10.05.2023 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду. 06.03.2023 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог, пославшись на їх необґрунтованість. Відповідач зазначав, що він постійно намагається зустрічатися та спілкуватися із сином, слідкувати за його розвитком, приймати участь в житті дитини. Однак позивачка після повторного укладення шлюбу чинить перепони у спілкуванні [PERSON] із сином, умисно налаштовує дитину проти батька та вчиняє психологічний тиск на нього, примушуючи при будь-якій зустрічі уникати [PERSON] . Так, у 5 місячному віці [PERSON] віддала їх спільного сина на виховання до своєї матері, яка проживала разом із бабусею в с. Рибальське Охтирського району Сумської області, не даючи відповідачу змоги зустрічатися з дитиною та брати участь у визначенні його місця проживання. З дозволу бабусі позивачки [PERSON] таємно від останньої проводив час із сином. За кожної можливості відповідач приїжджав у с. Рибальське Охтирського району Сумської області для зустрічей з дитиною, він постійно привозив йому подарунки, продукти харчування та різні необхідні речі. Однак відповідача обмежували в часі спілкування із сином, не впускали до будинку, де він проживав, не говорили дитині, що [PERSON] є його рідним батьком. При цьому [PERSON] неодноразово відмовлялася звертатися до суду за стягненням аліментів та говорила, що на даний час фінансова допомога в утриманні сина їй не потрібна, однак незважаючи на її позицію відповідач надавав сину матеріальну допомогу в добровільному порядку, придбавав продукти харчування та здійснював грошові перекази на інші потреби сина. З 2011 по 2017 роки позивачка фактично займалася влаштуванням особистого життя, із сином не проживала, у зв`язку з чим між сторонами виникали конфлікти. Після чого [PERSON] врешті забрала дитину до с. Петропавлівська Борщагівка Київської області, де на той час у неї вже тривалий час була нова родина. Відповідач наголошує на тому, що з часу проживання сина у с. Петропавлівська Борщагівка Київської області він підтримував постійне спілкування із сином, чому активно перешкоджає позивачка. Не дивлячись на це неповнолітній [PERSON] бажає постійно спілкуватись з батьком, який, в свою чергу, має намір піклуватися та дбати про сина (а.с. 25-28). 30.03.2023 від представника позивачки надійшла відповідь на відзив, у якій зазначається про не відповідність дійсності викладених у відзиві на позовну заяву обставин. Так, саме відповідач ініціював розірвання шлюбу між сторонами одразу після того, як їх спільному сину виповнився один рік. [PERSON] не виявляв жодного бажання спілкуватися з диною та приймати участь в її утриманні, натомість він почав зловживати алкогольними напоями та влаштовувати особисте життя. [PERSON] самостійно доглядала та забезпечувала сина, в чому їй допомагали батьки. Позивачкою були вжиті всі можливі заходи для збереження сім`ї. які були проігноровані відповідачем, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин між ними. У зв`язка з неприязними відносинами, що склалися між сторонами позивачка припинила спілкувалася з відповідачем, який ніколи не цікавилася життям сина, не дивлячись на те, що [PERSON] не чинила перепон у спілкуванні батька з дитиною. З 21.08.2023 неповнолітній син сторін [PERSON] був зареєстрований та проживав разом з матір`ю [PERSON] та її нинішнім чоловіком, де і відвідував дошкільний заклад. Представник позивачки наголошував на тому, що при зміні [PERSON] та сином місця реєстрації, відповідач надавав нотаріально засвідчені згоди на це та завжди мав адреси місць проживання дитини, однак жодного разу не вживав дій для побачення з дитиною. Крім того, [PERSON] запевнив позивачку про те, що буде добровільно надавати матеріальну допомогу на утримання сина, а тому необхідності у примусовому стягненні аліментів не було. Однак відповідач жодної матеріальної допомоги позивачці не надав, усі витрати по забезпеченню сина [PERSON] несла самостійно, а з 20.06.2023 разом з її нинішнім чоловіком [PERSON] . [PERSON] категорично відмовляється надати згоду на виїзд сина [PERSON] за кордон для відпочинку, що завдавало сину моральних страждань. Не дивлячись на таку поведінку відповідача, [PERSON] докладала всіх можливих зусиль для організації дозвілля та відпочинку сина. Неповнолітній [PERSON] знає, що відповідач є його біологічним батьком, однак не виявляє бажання спілкуватися з ним, оскільки вважає своїм справжнім батьком [PERSON] , з яким у нього склалися теплі, родинні відносини (а.с. 65-68). Позивачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. ПредставникиСлужби у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області Лещенко М.О. та Органу опіки та піклування виконавчого комітету Охтирської міської ради Гончар С.М. у судовому засіданні висловили думку про не доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до його сина [PERSON] , оскільки позбавлення батьківських прав відповідача по відношенню до його сина не відповідатиме інтересам дитини. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , у свідоцтві про народження серії [NUMBER] , виданому 17.02.2011 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Охтирка Охтирського міськрайонного управління юстиції у Сумській області, записані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9). Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 06.03.2012 по справі № 2-275/2012, провадження № 2/1813/275/2012 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований у виконкомі Рибальської сільської ради Охтирського району Сумської області 20.11.2010, актовий запис за № 07. Прізвище [PERSON] після розірвання шлюбу змінено на « [PERSON] » (а.с. 10). Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 20.06.2013 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Гадяцького районного управління юстиції у Полтавській області, [PERSON] уклав шлюб із [PERSON] , яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 11). Судовим наказом Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.07.2022 по справі № 369/1661/22, провадження № 2-н/369/271/22 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного вік, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня звернення до суду 27.01.2022 (а.с. 14). 19.04.2023 старшим державним виконавцем Гончар Н.Б. складено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів щодо боржника [PERSON] , відповідно до змісту якого останній станом на березень 2023 року має заборгованість зі сплати аліментів на утримання [PERSON] , 2011 року народження, у розмірі 52689,07 грн. (а.с. 157). [PERSON] , [INFO] , з 2017 року навчається в Комунальному закладі загальної середньої освіти «Ліцей Петропавлівський», де зарекомендував себе позитивно, його вихованням займається мати [PERSON] та [PERSON] . Батько дитини [PERSON] контакту із навчальним закладом не підтримує, успішністю сина не цікавиться, з учителями не спілкується, участі у роботі батьківського комітет не бере, що підтверджується довідкою за підписом класного керівника 6-В класу Комунального закладу загальної середньої освіти «Ліцей Петропавлівський» (а.с. 123, 124). Також у судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] , які суду пояснили, що відповідач [PERSON] , який є їм чоловіком та сином відповідно, завжди намагається підтримувати спілкування з сином [PERSON] , по можливості надає йому матеріальну допомогу, неодноразово вони разом проводили час, дитина тягнеться до батька, хоче з ним спілкуватися, однак позивачка постійно чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, налаштовує сина проти батька. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно вимог ч.ч. 1, 7 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. В п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За приписами ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. З аналізу наведених норм права вбачається, що права батьків і дітей становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у право на повагу до приватного і сімейного життя. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, однак права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, які повинні бути в першу чергу враховані судом, виходячи із об`єктивних обставин спору. Відповідно до ч. ч.1, 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Згідно вимог ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Положеннями ст. 150 СК України визначено обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. В ч. 1 ст. 164 СК України передбачені підстави позбавлення батьківських прав, зокрема, визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Отже, ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками, що має систематичний та постійних характер, та має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. За приписами ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав свідчить про його інтерес до дитини. Таким чином, вирішення питання про позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки, а також достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька, як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка посилається на те, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню неповнолітнього [PERSON] , не сплачує аліменти на утримання дитини. З матеріалів справи вбачається, що неповнолітній [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). В ході розгляду справи встановлено, що відповідач має обмежене спілкування із сином, що, на переконання суду, не свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків з боку відповідача. Так, в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що після розірвання шлюбу між сторонами склалися неприязні відносини, що свідчить про те, що зустрічі батька з сином не можуть відбуватися часто, алетакі обставини настали поза волею та без винної поведінки відповідача у справі. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про небажання [PERSON] спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, натомість установлено, що між сторонами існує конфлікт, що негативно вплинуло на взаємовідносини відповідача з сином, який залишився проживати з матір`ю. В ході судового розгляду справи відповідач неодноразово зазначав, що любить свого сина і заперечує проти позбавлення батьківських прав, а також він не відмовляється від обов`язку утримувати сина.Судом встановлено, що відповідач перерахує неповнолітньому сину грошові кошти, що позивачкою не спростовувалося. Вказана обставина свідчить про те, що батько дитини бажає брати участі в його утриманні й вихованні, тобто не допускає свідомого, умисного нехтування батьківськими обов`язками. Інших підстав, передбачених ст. 164 СК України, за якими батько дитини може бути позбавлений батьківських прав судом не встановлено. Не приймає до уваги суд і надані представником позивачки протоколи опитування свідків, оскільки суд оцінює лише ті докази, які ґрунтуються на безпосередньому їх дослідженні. Разом з тим заслуговує на увагу висновок, затверджений рішенням виконавчим комітетом Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області від 26.04.2023 № 171/20, відповідно до якого, на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини при Борщагівській сільській раді Бучанського району Київської області від 20.04.2023 (протокол № 4) орна опіки та піклування на теперішній час вважає за недоцільне позбавляти батьківських прав [PERSON] , відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 149-, 150-152). За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також враховуючи, що батько заперечує проти позбавлення батьківських прав відносно неповнолітнього сина, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для позбавлення його батьківських прав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно вимог 4">ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За приписами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вирішуючи позов у межах заявлених вимог, з урахуванням принципів розумності, справедливості та виваженості, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Оскільки в позові відмовлено, відсутні підстави для відшкодування позивачу понесених судових витрат.

Outcome: dismissed