Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, розрахованої на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за кредитним договором, посилаючись на те, що 26.04.2017 АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] уклали кредитний договір № 500589616, відповідно до якого відповідач отримав у позивача кредит у сумі 24320 грн. зі сплатою 12,99% річних з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 27.04.2020. Своїх зобов`язань за договором [PERSON] не виконала, в зв`язку з чим станом 22.01.2023 за ним виникла заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 34 548 грн. 90 коп. Також позивач просить стягнути з відповідача понесені ним судові витрати по справі в розмірі 2684 грн. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06.06.2023 року провадження по вищевказаній цивільній справі відкрито та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Представник позивача за довіреністю Рудницький Ю.І. надав суду клопотання, в якому позов підтримав та просив суд розглядати справу без його участі з прийняттям заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про слухання справи повідомлявся належним чином, що підтверджується довідкою про доставку повідомлення у додатку «Viber», відзиву на позов не надав. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно ч.2 ст.43 ЦПК України відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом пред`явленого до нього позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідача свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. До такого висновку суд дійшов виходячи з наступного. АТ «Альфа Банк» та [PERSON] 26.04.2017 уклали кредитний договір № 500589616, відповідно до якого відповідач отримав у позивача кредит у сумі 24320 грн. зі сплатою 12,99% річних з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 27.04.2020. 12.08.2022 загальними зборами акціонерів АТ «АЛЬФА-БАНК» прийнято рішення про зміну назви АТ «АЛЬФА-БАНК» на АТ «СЕНС БАНК». Внаслідок не виконання умов договору у відповідача виникла заборгованість розрахована на підставі ч. 2ст. 625 ЦК України, яка станом на 22.01.2023 складає 34 548 грн. 90 коп. Вказані обставини встановлені судом на підставі письмових доказів, а саме: -копії договору кредиту № 500589616 від 26.04.2017, відповідно до якого відповідач отримав у позивача кредитні кошти; -розрахунку заборгованості відповідача за кредитним договором № 500589616 від 26.04.2017, відповідно до якого станом на 22.01.2023 за ним виникла заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 34 548 грн. 90 коп. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, якщо при цьому були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.625ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом вказаної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 березня 2016 року у справі №6-2168цс15 та Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що вимога позивача до відповідача цілком обґрунтована, оскільки остання не виконала умов укладеного з нею договору і тому з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 500589616 від 26.04.2017, яка станом на 22.01.2023 складає 34 548 грн. 90 коп. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по справі, які складаються зі сплаченого позивачем судового збору в розмірі 2684 грн. Відповідно до ст. ст. 12 - 19, 141, 265 268, 354 ЦПК України, ст. ст. 549, 1049, 1054 ЦК України, ст. 61 Конституції України, суд -

Outcome: approved