Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-26 00:00:00

20.05.2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] з позовом про поділ спільного майна подружжя, шляхом визнання спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] житловий будинок за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,19 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 1221486800:02:005:0187 за адресою: [ADDRESS] та визнання за нею права власності на 1/2 частку спірного майна. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтувала тим, що 04.04.1969 року з відповідачем уклала шлюб, який зареєстрований Райпільським сільЗАГС Межівського району Дніпропетровської області, актовий запис №8. З кінця березня 2016 року між нею та відповідачем припинені будь-які стосунки і з того часу вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Під час перебування у шлюбі ними було придбано житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,19 га, кадастровий номер 1221486800:02:005:0187 за адресою: [ADDRESS] , а тому з огляду на положення ст.ст. 60, 63, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, вони належать їм на праві спільної сумісної власності, у зв`язку з чим вона має намір поділити вищезазначене майно шляхом визначення за собою частки у праві спільної власності. Відповідно до звіту про оцінку майна від 28.04.2021 року оціночна (ринкова) вартість домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , становить 446704,00 грн., а згідно експертної грошової оцінки земельної ділянки від 28.04.2021 року, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , становить 155633,00 грн., відповідно вартість 1/2 частки спільного майна становить 301168,50 грн.. Судові витрати, в тому числі витрати по оплаті професійної правничої допомоги у розмірі 2500,00 грн. позивач просила покласти на відповідача. Ухвалою суду від 14.06.2021 року по справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання на 10.09.2021 року. Ухвалою суду від 12.09.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Згідно розпорядження керівника апарату Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області проведено повторний автоматизований розподіл судової справи у зв`язку із відстороненням судді [PERSON] від здійснення правосуддя. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про підтримання позовних вимог, просила розглянути справу у її відсутності, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи до судового засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзив на позов не подав, у зв`язку з чим, суд, зі згоди позивача, ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, згідно ст. 280 ЦПК України. Дослідив матеріали справи, всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 04.04.1969 року [PERSON] та [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] ) уклали шлюб, про що в книзі записів актів громадянського стану Райпільського сільЗАГСу Межівського району Дніпропетровської області зроблено відповідний запис №8. Згідно договору купівлі-продажу будинку від 17.05.1978 року, нотаріально посвідченого виконавчим комітетом Попово-Балівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, реєстровий №27, [PERSON] придбав житловий будинок [ADDRESS] . Право власності на житловий будинок (домоволодіння) [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] 04.02.1993 року у КП «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» за № 183-1. Земельна ділянка площею 0,19 га, кадастровий номер 1221486800:02:005:0187, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, яка розташована у [ADDRESS] , на підставі рішення Балівської сільської ради від 11.06.1993 року передана у приватну власність [PERSON] , що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю Серія ДП Дн003288, виданого 14.06.1995 року головою Балівської сільської ради, та Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-1213637502020 від 18.05.2020 року. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність. Аналогічні положення містяться в ст. 5 ЦК України. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. ст. 16, 17 Закону України «Про власність», який діяв в період 1991 по 2007 рік в редакції на час виникнення спірних правовідносин, майно нажите подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України (який діяв з відповідними змінами з 1969 року по 2004 рік). Майно придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Статтями 112, 118 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, що діяли на час набуття спірного будинку та земельної ділянки у власність, майно набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. У частині першій статті 22 КпШС України передбачено, що майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до частини першої статті 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Положеннями статті 29 КпШС України було встановлено порядок поділу майна подружжя. Вказані норми ЦК Української РСР та КпШС кореспондуються з нормами, які містяться в ст. 368, 372 ЦК України та ст.ст. 60, 70, 71 СК України, які діють на даний час. Так, відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зазначені вище норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, провадження № 14-325цс18. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. №11). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Таким чином, враховуючи, що будинок та земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , набуті подружжям під час шлюбу, суду не надано належних доказів придбання вказаних об`єктів за кошти, які є особистою власністю сторін, тому спірний будинок та земельна ділянка є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим, підлягають поділу між позивачем та відповідачем у рівних частках, визнавши за позивачкою право власності на 1/2 частину спірного майна. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.1 ч. 2ст. 16 ЦК України є визнання права. Згідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються: у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмові в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру позовних вимог. Як вбачається із матеріалів справи позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 3011,70 грн., та у зв`язку із задоволенням позовних вимог суд розподіляє судові витрати, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, та стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3011,70 грн.. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до положень п.1 ч.2, ч.4-6 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Встановлено, що між позивачем [PERSON] та адвокатом Шостаковим С.М. 21.02.2021 року укладено Договір про надання правової (правничої) допомоги. Згідно квитанції прибуткового касового ордеру №35 від 21.02.2021 року позивач [PERSON] сплатила за договором адвокату Шостакову С.М. 2500,00 грн.. Також 20.05.2021 року адвокатом Шостаковим С.М. складено Погодинний розрахунок вартості професійної правничої допомоги за договором від 21.02.2021 року із зазначенням виконаних робіт та їх вартості 2500,00 грн.. Враховуючи вищезазначене та положення п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу у сумі - 2500,00 грн..

Outcome: approved