Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-30 00:00:00

У квітні 2023 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних нарахувань та трьох процентів річних, відповідно до якої позивач просить суд: стягнути з [PERSON] на користь позивача [PERSON] на користь 3 процента річних за невиконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 29.05.2017 р. за період з 29.06.2017 по 06.04.2023, у розмірі 11 459 грн. 68 коп. та 53 058 грн. 26 коп. інфляційних втрат за невиконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 29.05.2017 p.,за період з 29.06.2017 по 06.04.2023. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29.05.2017 було частково задоволено апеляційну скаргу позивача, скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01.02.2017 р. та ухвалено нове рішення, яким частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на її користь 58 739, 30 грн. у відшкодування майнової шкоди, 5 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди та 1 443, 54 грн. у відшкодування судового збору. 10 січня 2018 р. державним виконавцем, на підставі виконавчого листа № 761/27115/16-ц від 01.08.2017 р., відносно [PERSON] було відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 29.05.2017 р. 28 травня 2020 року на підставі постанови державного виконавця від 28.05.2020 р. виконавчий лист був повернений без виконання у зв`язку із тим, що не було встановлено та розшукано майно боржника [PERSON] на яке може бути звернено стягнення. Отже, станом на 28.05.2020 р. рішення суду відповідачем не виконано, від його виконання останній ухиляється. Позивачем вказано, що після отримання дубліката виконавчого листа, виданий раніше виконавчий лист був втрачений, вона повторно звернулась до виконавчої служби з заявою про відкриття виконавчого провадження. 20 вересня 2022 р. державним виконавцем Шевченківського ВДВС у м. Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) було повторно відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа від 01.08.2017 р. Позовна заява мотивована тим, що відповідач, будучи обізнаним про прийняте судом рішення та про відкриття виконавчих проваджень, усвідомлюючи існування свого обов`язку щодо повернення стягнених коштів, щодо виконання судових рішень, свідомо не повертає присуджені кошти, не виконує рішення суду, чим продовжує завдавати позивачу матеріальну шкоду. Таким чином, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05.05.2023 року було відкрито провадження у цивільній справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не сповістив. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, а також оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Так, судом встановлено, що згідно свідоцтва про зміну імені серія [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] змінила ім`я про що 12 лютого 2020 року №22, прізвище ім`я, по-батькові після державної реєстрації імені: [PERSON] . Також, судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29.05.2017 року у справі № 761/27115/16-ц апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 лютого 2017 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування майнової та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 58 739,30 грн. у відшкодування майнової шкоди, 5 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, 1 443, 54 грн. у відшкодування судового збору. В задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено. Постанова набрала законної сили 29.05.2017, про міститься відповідна відмітка. Згідно положень ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На виконання вказаного рішення було видано 01 серпня 2017 року виконавчий лист №761/27115/16-ц. З матеріалів справи вбачається, що 10 січня 2018 р. державним виконавцем, на підставі виконавчого листа № 761/27115/16-ц від 01.08.2017 р., відносно [PERSON] було відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 29.05.2017 р. 28 травня 2020 року на підставі постанови державного виконавця від 28.05.2020 р. виконавчий лист був повернений без виконання у зв`язку із тим, що не було встановлено та розшукано майно боржника [PERSON] на яке може бути звернено стягнення. Позивачем було отримано дублікат виконавчого листа, виданий раніше виконавчий лист №761/27115/16-ц, який був втрачений та [PERSON] повторно звернулась до виконавчої служби з заявою про відкриття виконавчого провадження 20 вересня 2022 р. державним виконавцем Шевченківського ВДВС у м. Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) було повторно відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа у справі №761/27115/16-ц. Отже, оскільки рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29.05.2017 р., яке набрало законної сили 29.05.2017 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 58 739,30 грн. у відшкодування майнової шкоди, 5 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, 1 443, 54 грн. у відшкодування судового збору, а загальному розмірі 65 182,84 грн., а тому вказана обставина уже встановлена та доказуванню не потребує. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Так, згідно п. 3 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України) Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс1 Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. З огляду на матеріали справи, предметом позову у даній справі є стягнення на підставі частини 2 статті 625 ЦК України інфляційних втрат та 3 % річних, за прострочення виконання грошового зобов`язання щодо заборгованості (матеріальна шкода, моральна шкода, судовий збір) в загальному розмірі 65 182,84 грн., підтвердженого судовим рішенням. Таким чином, відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29.05.2017 року у справі № 761/27115/16-ц, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 58 739,30 грн. у відшкодування майнової шкоди, 5 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, 1 443, 54 грн. у відшкодування судового збору. Грошове зобов`язання по грошовому зобов`язанні за рішенням Апеляційного суду м. Києва у справі №761/27115/16-ц, як зазначено в позові не виконано, відповідачем доказів того, що вказане рішення ним виконано та сплачено заборгованість до суду не надано та матеріали справи не містять. Позивач вказує, що відповідач уникає виконання рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29.05.2017 року у справі № 761/27115/16-ц, доказів протилежного матеріали справи не містять. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом якого грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі. Оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року № 6-1946цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Суд в оцінці обґрунтованості вимог позивача виходить з того, що зволікання відповідача з виконанням судового рішення, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з них судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних. Однак, суд не може повністю погодитися з наданими позивачем розрахунками, виходячи з наступного. Підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, суди повинні враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур`єр». При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з урахуванням цього місяця. Як вбачається з матеріалів справи позивач просить суд стягнути за період з 29.06.2017 по 06.04.2023 три відсотки річних у розмірі 11 459 грн. 68 коп. та інфляційних втрат у розмірі 53 058 грн. 26 коп.. Згідно розрахунків проведених судом загальна сума інфляційних нарахувань на суму основного боргу у загальному розмірі 65 182,84 за період з 29.06.2017 по 06.04.2023 (дата звернення до суду з вказаним позвоом) складає 52 941,88 грн. На відміну від інфляційних збитків, розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення. Період розрахунку приймається з 29.06.2017 року по 06.04.2020 року. Отже, 3% річних з простроченої суми основного боргу становить: 65 182,84 грн. х 3 %: 365 (кількість днів у році) х 2108 (кількість днів прострочення): 100= 11 288,24 грн. Доводи позивача щодо стягнення трьох відсотків річних у розмірі 11 459 грн. 68 коп. та інфляційних втрат у розмірі 53 058 грн. 26 коп. за невиконання рішення суду, судом не приймаються, оскільки наведені позивачем розрахунки є помилковими. В той же час, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково та стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] за невиконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 29.05.2017 за період з 29.06.2017 по 06.04.2023 : 3 % річних у розмірі 11288,24 грн. та інфляційні втрати в розмірі 52941,88 грн. Крім цього, відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 1073,00 грн., оскільки позивач на підставі ст.8 Закону України «Про судовий збір», була звільнена судом від сплати судового збору при подачі позову до суду. На підставі викладеного,

Outcome: partial