Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-23 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просить видати обмежувальний припис стосовно кривдника [PERSON] строком на 6 місяців з покладенням на нього наступних обов`язків: заборонити перебувати в місці спільного проживання (перебування) із заявником [PERSON] зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] ; заборонити [PERSON] наближатися на відстань до 100 м до місця проживання заявника за адресою : [ADDRESS] ; заборонити [PERSON] особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , переслідувати його та в будь-який спосіб спілкуватися з ним; заборонити [PERSON] вести листування, телефонні переговори із [PERSON] або контактувати з ним через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. На обґрунтування заяви заявник посилався на те, що заінтересована особа - [PERSON] є його братом, проживає разом з ним та ніде не працює. Заявник зазначає, що потерпає від насильства зі сторони [PERSON] вже протягом кількох років. Поведінка брата негативно впливає на його здоров`я та психологічне самопочуття. Після щоденних скандалів, сварок, образ та погроз з боку [PERSON] , він не може нормально жити, оскільки брат не контролює свої вчинки. Як повідомляє заявник, він неодноразово звертався за захистом до правоохоронних органів, що не надало результату, брат не змінив своєї поведінки. Йому виносилися офіційні попередження, видавалися термінові заборонні приписи стосовно кривдника, неодноразово складалися протоколи про вчинення адміністративних правопорушень, що свідчить про систематичність вчинення насильства в сім`ї. Заявник стверджує, що [PERSON] вчиняє насильство щодо нього протягом тривалого часу, не зважає на заходи вжиті поліцією та судом, він погрожує розправою та впевнений у своїй безкарності, а тому вважає, що вірогідність продовження та повторного вчинення насильства братом щодо нього, настання тяжких наслідків є дуже високою. Ухвалою суду від 21.07.2023 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами окремого провадження. Заявник у судовому засіданні підтримав заяву та просив її задовольнити. Повідомив суду, що у квартирі проживають та є її власниками він, його брат [PERSON] та дружина брата. Заявник пояснив, що він проживає у залі, а брат з дружиною - у спальні, таке користування квартирою склалося у них ще за життя батьків, коли заявник проживав з батьками в одній кімнаті, а його брат (заінтересована особа) з дружиною - в іншій. Заявник повідомив суд, що [PERSON] не має іншого житла, ніж їх спільна квартира. Представник заявника у судовому засіданні підтримала заяву та просила її задовольнити в повному обсязі, зазначила, що складання протоколів про адміністративне правопорушення і складання тимчасових заборонних приписів щодо [PERSON] є системними. Заінтересована особа у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином та своєчасно через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, розміщене 21.07.2023, що відповідає положенням ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Враховуючи, що ч.2 ст.350-2 ЦПК України передбачено розгляд даної категорії справ не пізніше 72 годин після надходження заяви до суду, з урахуванням обізнаності учасників справи про час та місце судового засідання, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності заінтересованої особи. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, викладені у заяві про встановлення обмежувального припису, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення заявника та його представника, суд встановив наступне. Як вбачається з довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за адресою: [ADDRESS] проживає заявник [PERSON] та заінтересована особа - [PERSON] 08.07.2023, 01.04.2023, 30.01.2023 стосовно [PERSON] виносилися термінові заборонні приписи, якими заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою (а.с.18). Крім того, заявником надано знеособлені постанови роздруковані з системи аналізу судових рішень VERDIKTUM у справі №643/843/20 від 15.04.2020 про закриття провадження), у справі №643/427/23 від 05.04.2023 про закриття провадження, у справі №643/934/23 від 12.05.2023 про закриття провадження, у справі №643/2780/23 від 09.05.2023 про накладення адміністративного стягнення. Судом було отримано копії зазначених вище постанов Московського районного суду м. Харкова з Єдиного державного реєстру судових рішень, з яких встановлено, що постановою Московського районного суду м. Харкова від 09.05.2023 у справі №643/2780/23 заінтересовану особу [PERSON] визнано винним у тому, що він вчинив домашнє насильство щодо свого брата [PERSON] - заявника у цій справі 23.03.2023 та 01.04.2023. Інші справи за адміністративними протоколами щодо [PERSON] були закриті у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до правил статті 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Правовідносини, що склалися між учасниками справи регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, а також міжнародно-правовими актами, під час вирішення такої категорії справ обов`язковому застосуванню підлягає судова практика Європейського суду з прав людини. Європейська Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року) є фундаментальною основою в галузі прав і свобод людини, її законних інтересів та потреб. Одна з ключових особливостей Конвенції полягає в тому, що вона не тільки встановлює права та свободи людини, але і передбачає право на індивідуальне звернення за захистом порушених прав на міжнародному рівні. Конвенція та протоколи до неї за юридичною природою є обов`язковим міжнародним правовим договором, який запровадив систему національного контролю за дотриманням прав людини на внутрішньодержавному рівні. 07.11.2011 Україною було підписано Конвенцію Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами, на виконання якої 07.12.2017 прийнято Закон «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», визначено перелік осіб на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, зокрема рідні брати. Статтею 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено значення термінів, які вживаються в цьому ж законі, зокрема: домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь; економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру; психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, моржування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Предметом доказування є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. Положеннями статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 , встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Згідно вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Такі докази мають відповідати критеріям достатності, допустимості, належності і достовірності, визначених ст. 77-80 ЦПК України. Нормами статті 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вказані положення, суд зазначає, що на спростування позиції та доводів заявника, жодних доказів заінтересованою особою подано не було. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Зі змісту статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника має, зокрема, постраждала особа або її представник. Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Надаючи оцінку ризикам, на які посилався заявник, суд приймає до уваги його аргументи, який посилаючись на докази, підтвердив факти неодноразових конфліктів між сторонами, звернення з приводу неправомірних дій заінтересованої особи до правоохоронних органів, застосування психологічного насильства до нього, підтверджене судовим рішенням, видання термінових заборонних приписів, а тому оцінивши наявні ризики, суд з метою запобігання продовження вчинення насильства щодо заявника вважає доцільним застосувати до [PERSON] обмежувальний припис строком на 6 місяців, з обмеженнями в меншому обсязі, ніж запропоновано заявником. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, та інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. Під час вирішення питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи з урахуванням того, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Така правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 11.02.2020 у справі №753/7157/19. Отже, оцінивши ризики, на які посилається заявник, суд зауважує, що заінтересована особа застосовує до заявника психологічне насильство, що підтвердженого достовірними доказами, застосування будь-яких форм фізичного насильства не доведено, а тому заборона перебувати [PERSON] в місці спільного проживання (перебування) із заявником [PERSON] зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , співвласником якого він є та яке є його єдиним житлом є, на думку суду, непропорційним втручанням у право власності [PERSON] та зробить його фактично безхатьком на півроку. Обмеження [PERSON] у вигляді до 100 м до місця проживання заявника за адресою: [ADDRESS] не можуть бути встановлені, оскільки заявник кривдник проживають в одній квартирі, тому дотримання такого обмеження для кривдника є вочевидь нереальним. Враховуючи наявність ризиків психологічного насильства з боку [PERSON] по відношенню до [PERSON] суд вважає за доцільне заборонити [PERSON] : перебувати у кімнаті, яка перебуває у користуванні заявника [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; наближатися на відстань до 1 м до місця проживання заявника за адресою : [ADDRESS] ; особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , переслідувати його та в будь-який спосіб спілкуватися з ним; вести листування, телефонні переговори із [PERSON] або контактувати з ним через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. В силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави. Згідно із ч. 4 ст. 350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання. На підставі викладеного,

Outcome: partial