Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-26 00:00:00

У серпні 2022 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області про визначення місця проживання дитини, просила суд визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 2 992,40 грн., що складаються із витрат на правничу допомогу у розмірі 2000 грн. та витрат по сплаті судового збору у розмірі 992,40 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 11 січня 2014 року між сторонами було укладено шлюб, який зареєстровано Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції, актовий запис №9. Від шлюбу сторони мають доньку - [PERSON] , [INFO] . Фактично шлюбні відносини сторін були припинені на початку 2015 року. 18 липня 2016 року заочним рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда за позовом відповідача шлюб між сторонами було розірвано. Відповідно до рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23 березня 2015 року, відповідач сплачує аліменти на утримання доньки у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18 лютого 2015 року до [INFO] року. Вказано, що дитина після розлучення сторін залишилась проживати з позивачем. Позивач зареєстрована та проживає з донькою у квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належить їй на прав приватної власності. В даній квартирі створені всі необхідні умови для проживання дитини. Дитина навчається у Одеській загальноосвітній школі №68 у 1-Б класі. Позивач зазначає, що на даний час відповідач не приймає ніякою участі у вихованні дитини, не спілкується з нею, не відвідує, проживає окремо. Фактично відповідач самоусунувся від процесу виховання дитини та повністю ігнорує її інтереси. 19 січня 2022 року з метою реєстрації місця проживання дитини у власній оселі, де вона і проживає постійно, позивач звернулась до органу реєстрації, з відповідною заявою. Відповідач не надав письмову згоду на реєстрацію місця проживання дитини, як передбачено чинним законодавством, з невідомих причин, свою поведінку не пояснив. Вищевикладені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду, для захисту прав та інтересів дитини шляхом визначення місця проживання разом з нею. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 серпня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. Представник позивача в судове засідання надала заяву, в якій просила розгляд справи проводити без її участі, позов підтримала та просила задовольнити його. Відповідач у судове засідання не з`явився, у встановлений судом строк відзиву на позов не надав. 04 липня 2023 року до суду надійшло від відповідача клопотання, в якому просив здійснювати розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти задоволення позову. Також, просив зменшити суму судових витрат, а саме витрати на правничу допомогу у розмірі 2 000 грн. Зазначав, що дана справа є не складана, сума завищена, ціна такої позовної заяви та час, який був на неї витрачений з боку адвоката складає в середньому 500 грн. З боку адвоката не подані докази своєї роботи, а саме калькуляція витраченого часу на цю справу, що є достатньою підставою вважати суму необґрунтованою та завищеною. На адресу суду, надійшло клопотання від представника третьої особи з проханням розгляд справи проводити без його участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу звукозаписувальними технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши мотиви та фактичні обставини, врахувавши визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку, що вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстровану шлюбі з 11 січня 2014 року. Від шлюбу мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 липня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23 березня 2015 року стягнуто із відповідача [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18 лютого 2015 року до [INFO] року. Стягнуто з відповідача також аліменти на утримання позивача в розмірі 1/6 частки всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення донькою трьох років, починаючи з 18 лютого 2015 року до [INFO] року. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки від 04 лютого 2022 року, виданої директором Одеської загальноосвітньої школи №68, [PERSON] , [INFO] навчається в Одеській загальноосвітній школі №68, у 1-Б класі. Як встановлено судом, позивач звернулась з заявою до органу реєстрації з проханням здійснити реєстрацію місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Однак. Відповідач не надав письмової згоди на реєстрацію місця проживання дитини. Згідно висновку Авангардівської селищної ради №01-1106 від 28 листопада 2022 року, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] , [INFO] , за її місцем проживання. Відповідно до положень ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно із ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1 ст. 157 СК України). Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Україною 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст. 9 цієї Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; таке розлучення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини; держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. При вирішенні спору про місце проживання дитини суд звертає особливу увагу на вік дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. При вирішенні спору суд надає першочергове значення інтересам дитини, яким, на переконання суду, відповідатиме визначення місця її проживання з матір`ю, оскільки саме мати опікується побутом дитини, її матеріальним забезпеченням, розвитком та навчанням. Поряд з цим, визначення місця проживання спільної дитини сторін разом з матір`ю, не впливатиме на взаємовідносини батька із дочкою, оскільки таке визначення місця проживання дитини, не позбавляє батька батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц. Суд зазначає, що вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо про те з ким із залишається дитина, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. На підставі наведених норм права та встановлених обставин справи, виходячи з необхідності забезпечення якнайкращих інтересів дитини, приймаючи до уваги те, що якнайкращим інтересам дитини буде відповідати її проживання з матір`ю, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність визначення місця проживання дитини з позивачем. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд керується наступним. За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Зі змісту договору про надання правової допомоги, укладеного 19 січня 2022 року між адвокатом Славовою О.А. та позивачем, адвокат взяла на себе зобов`язання надавати їй правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, при цьому сторони договору дійшли згоди, що гонорар адвоката за надання правової допомоги складає 2 000 гривень 00 копійок. Відповідно до акту здачі-приймання наданих послуг від 31 липня 2022 року, виконавцем надані послуги відповідно до договору про надання правової допомоги №19/01/22 від 19 січня 2022 року. Вартість наданої правової допомоги становить 2 000 грн. Кошти клієнтом сплачені у повному обсязі. Відповідач заперечує проти задоволення вимоги позивача про стягнення вищевказаної суми витрат на професійну правничу допомогу, вважаючи заявлену до стягнення суму явно не співмірною із складністю справи, часом витраченим на надання адвокатом на надання правничої допомоги, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. За змістом ст. 137 ЦПК України при доведеності факту надання правничої допомоги та вартості таких послуг, відсутність доказів про їх фактичну сплату для їх розподілу за результатами розгляду справи, відповідно до ч.8 ст.141 цього ж Кодексу, не мають правового значення. Так, у п. 1 ч. 1 ст. 137 ЦПК України зазначено, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Таким чином, законодавець не передбачив можливості для відмови судом у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, яка фактично надана, а тому суд за правилами, визначеними ч.ч. 4-6 ст.137, ч.ч. 3, 4 ст.141 ЦПК України, у такому разі повинен з`ясувати питання про наявність чи відсутність підстав для зменшення таких витрат. Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року в справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). З огляду на вказане, а також зважаючи на принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та значенням справи для позивача, врахувавши, що судова практика у справах про визначення місця проживання дитини є сформованою та відносно сталою, що, в свою чергу, не потребувало від адвоката вивчати змінені позиції Верховного Суду, відшукувати докази для підтвердження заявлених вимог, витрачати час на деталізоване ознайомлення із позицією відповідача в цій справі, суд дійшов висновку про зменшення заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу із 2 000 гривень до 1 000 гривень. Таким чином із відповідача на користь позивача суд вважає за необхідне стягнути 1 000 гривень витрат на професійну правничу допомогу. Крім того, суд за правилами, визначеними ст. 141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача суму сплаченого нею судового збору у розмірі 992,40 грн.

Outcome: approved