Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-26 00:00:00

03 січня 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно - будівельна фірма «АВМ» звернулося з позовом до [PERSON] про встановлення юридичного факту. В своїй заяві ТОВ «ІБФ «АВМ» просить суд встановити факт розірвання з 15.07.2021 договору доручення № 131/1-68 від 31.05.2005. Свою заяву обгрунтовує тим, що ТОВ «ІБФ «АВМ» розірвав договір доручення № 131/1-68 від 31.05.2005 в односторонньому порядку, однак [PERSON] не визнає факт розірвання договору, а встановлення юридичного факту необхідне позивачу з метою визначення часу з якого припинилися правовідносини по договору доручення № 131/1-68 від 31.05.2005. У зв`язку з даними обставинами позивач звернувся з позовом до суду, який просить задовольнити. 03 січня 2023 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Анохіну А.М. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 06.01.2023 позовну заяву було залишено без руху та надано строк на усунення недоліків. 27 лютого 2023 року до суду позивачем подано заяву про усунення недоліків. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 03.03.2023 призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 31 березня 2023 року до суду подано відзив на позовну заяву в якому просить відмовити в задоволенні позову. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 24.05.2023 в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про призначення справи за правилами загального позовного провадження, про залишення позову без руху та залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Службу Безпеки України відмовлено. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольни. Відповідач в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Заслухавши думку сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що 31.05.2005 між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельно - інвестиційна компанія «Інтербудінвест» укладено договір доручення № 131/1-68. 28 грудня 2012 року додатковою угодою № 1 до договору доручення № 131/1-68 від 31.05.2005 було замінено Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельно - інвестиційна компанія «Інтербудінвест» на нового повіреного - ТОВ «ІБФ «АВМ. Предметом договору доручення № 131/1-68 від 31.05.2005 було зобов`язано повіреного від імені та за рахунок довірителя профінансувати спорудження об`єкта нерухомості, а після завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію надати документи, необхідні для послідуючого оформлення об`єкта нерухомості у власність. ТОВ «ІБФ «АВМ» листом від 11.06.2021 № 11/06/2021-4 повідомив [PERSON] про відмову від договору з 15.07.2021, що підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1008 ЦК України договір доручення припиняється у разі відмови повіреного від договору. Вказана підстава припинення договору доручення є безумовною, оскільки згідно з ч. 2 ст. 1008 ЦК України довіритель або повірений мають право відмовитися від договору доручення у будь-який час, а відмова від права на відмову від договору доручення є нікчемною. Згідно змісту договору доручення № 131/1-68 від 31.05.2005 обмеження на розірвання повіреним в односторонньому порядку відсутні. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» встановлено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Згідно ст. 263 ЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України). При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 3 ст. 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. За приписами статті 651 - 654 ЦК України у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору». Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (ст. 1008 ЦК України). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків. Відтак, відмова ТОВ «ІБФ «АВМ» від договору доручення №131/1-68 від 31.05.2005 є за своєю суттю одностороннім правочином. Односторонню відмову від договору у випадках, коли вона допускається законом слід кваліфікувати як односторонній правочин. Аналогічна позиція викладена у постанова від 08.09.2021 року у справі № 727/898/19 Верховного Суд. Відтак, у розумінні ч. 3 ст. 651, ст. 1008 ЦК України Договір доручення № 131/1-68 від 31.05.2005 є розірваним з 15.07.2021. Також, відповідно до частини 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Так, ТОВ «ІБФ «АВМ» належними та допустимими доказами доведено, факт розірвання в односторонньому порядку договору доручення № 131/1-68 від 31.05.2005, який припинив свою дію 15.07.2021. [PERSON] на спростування вказаного факту не надано належних та допустимих доказів в розумінні ЦПК України. Щодо належності [PERSON] майнових прав, суд зазначає наступне. Правова природа договору доручення полягає в тому, що згідно ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. ТОВ «ІБФ «АВМ» стверджує, що не отримував від [PERSON] будь-яких коштів по договору доручення № 131/1-68 від 31.05.2005. Факт перерахування [PERSON] на користь ТОВ «ІБФ «АВМ» відповідних коштів не доведена відповідачем на підставі належних та допустимих доказів в розумінні ЦПК України. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Про факт отримання та сплати коштів свідчать банківські виписки про зарахування чи повернення грошей із поточного рахунку, а також прибуткові та видаткові касові ордери у разі внесення грошей до каси товариства. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.06.2021 № 686/19271/19 та від 12.06.2020 року в справі №169/506/17. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18). Водночас, на сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц. Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Враховуючи викладене, договорів доручення № 131/1-68 від 31.05.2005 є таким, що припинив свою дію 15.07.2021, що доведено ТОВ «ІБФ «АВМ» належними та допустимими доказами. Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, з [PERSON] підлягає стягненню на користь ТОВ «ІБФ «АВМ» сума судового збору 2481,00 грн.

Outcome: approved