Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа служба у справах дітей Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області про позбавлення батьківських прав. Позов мотивує тим, що 24.04.2017 було розірвано шлюб між ним та відповідачкою. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . Після розлучення відповідачка залишила його з дитиною. Спочатку у 2017 році та частково у 2018 році, вона іноді навідувалася до сина, хоча участі у вихованні та утриманні сина не приймала, а з 2019 року не з`являється взагалі та дитину не бачить, не цікавиться його життям. Рішенням виконавчого комітету Лубенської міської ради №273 від 25.10.2017 місце проживання дитини визначено з ним. 31.03.2023 відповідачкою була складена власноручно заява про те, що вона не заперечує проти позбавлення її материнських прав. На підставі вищевикладеного позивач прохає суд позбавити [PERSON] материнських прав щодо [PERSON] [INFO] . Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали та прохають його задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, хоча, відповідно до ст.128 Цивільного процесуального кодексу України, повідомлялася про дату, час та місце проведення судового засідання, про причини своєї неявки у судове засідання не повідомила, клопотання від відповідачки про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило. На підставі статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних та доказів. Відповідно до статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлень про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник третьої особи - служби у справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області в судовому засіданні просила позов задовольнити. З`ясувавши обставини справи, заслухавши учасників процесу, що з`явились в судове засідання, дослідивши докази, суд вважає за необхідне позов задовольнити з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано заочним рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області 24 квітня 2017 року, яке набрало законної сили 15 травня 2017 року (а.с.5). Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.4). Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з позивачем та перебуває на його утриманні, мати дитини після розлучення не приймає участі у вихованні сина, що підтверджується актами будинкового комітету (а.с.8-10). Рішенням виконавчого комітету Лубенської міської ради №273 від 25.10.2017 визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] (а.с.7). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] суду повідомили, що з 2018 року [PERSON] усунулася від виконання батьківських обов`язків. Згідно висновку виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області служба у справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Також позивачем суду надана заява відповідачки, в якій вона повідомила про те, що не заперечує проти позбавлення батьківських прав. Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається із Закону України «Про охорону дитинства» від 21. 06. 2001 року №-2558-ІІІ, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в пунктах 15, 18 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 13 березня 2019 року №631/2406/15-ц. Дослідивши надані докази, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, що відповідатиме найкращим інтересам дитини, оскільки мати фактично не спілкується з сином, не цікавиться його розвитком та здоров`ям, самоусунулася від виконання батьківських обов`язків. В силу вимог закону відповідачка наділена правами щодо дитини, якими вона не бажає користуватися, які в свою чергу створюють штучні перешкоди позивачу у вирішенні нагальних питань розвитку дитини. На підставі викладеного, суд вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що підтверджені належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved