Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-20 00:00:00

У жовтні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ярмолюк Маргарита Миколаївна, про встановлення факту проживання однією сім?єю та визнання права власності. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від якого у них народилась дитина - [PERSON] . Проте через сімейні непорозуміння та чвари шлюб було розірвано, але подружжя продовжило тривалий час проживати як чоловік та жінка без реєстрацію шлюбу, вели спільне господарство. Сторони мешкали у будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] . Ця нерухомість належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 03.11.1990, посвідченого державним нотаріусом Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори. За час сумісного проживання позивач та її чоловік [PERSON] здійснювали поліпшення житлових умов, придбавали за спільні кошти побутову техніку, робили перепланування та ремонт у будинку. Так, позивач придбала комп`ютер, телевізор, газовий котел, металопластикові вікна та інше майно. Також [PERSON] отримувала кредити у банківських установах, і ці кредитні кошти використовувались для поліпшення житлових умов. В результаті проведення ремонту та реконструкції вартість майна суттєво збільшилась. Будинок був істотно змінений та фактично створений новий об`єкт нерухомого майна, який за своїми характеристиками був значно краще і якісніше, ніж старе домоволодіння. Це нерухоме майно було введено в експлуатацію, проте право власності на будинок зареєстровано за [PERSON] . Між тим, як вказує позивач, це майно повністю відремонтоване за спільні кошти подружжя. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить також зазначений будинок. Донька померлого [PERSON] спадщиною не цікавиться, не заперечує, щоб будинок був оформлений та зареєстрований за [PERSON] . Крім того, у померлого [PERSON] є син від іншого шлюбу - [PERSON] , який також подав заяву про прийняття спадщини, однак спадщиною не цікавиться, не оформлює свідоцтво, постійно проживає в США, штат Індіана . Посилаючись на такі обставини, позивач просить суд встановити факт проживання однією сім?єю чоловіка - [PERSON] , померлого [INFO] та жінки - [PERSON] , без реєстрації шлюбу, у період з 08.11.2005 року по 24 грудня 2020 року, а також визнати за нею право власності на 19/300 часток будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, зі змісту якого убачається, що вона не заперечує проти задоволення позову, позовні вимоги визнає повністю та не заперечує проти визнання права власності на частину будинку за [PERSON] . Відповідач [PERSON] правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, будь-яких інших заяв по суті справи не подав. В матеріалах справи міститься його заява про прийняття спадщини, посвідчена нотаріусом штату Іллінойс, США та легалізована у встановленому порядку. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2022 року витребувано докази. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2023 року закрито підготовче засідання, справа призначена до розгляду. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, в якій позовні вимоги визнала, проти задоволення позову не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлений у встановленому порядку. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 22 червня 2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що видно зі свідоцтва про одруження серії [NUMBER] . Від шлюбу у подружжя народилась дитина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Бабушкінським відділом РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 08 листопада 2005 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (актовий запис № 597). В судовому засіданні встановлено, що причиною розірвання шлюбу стали сімейні непорозуміння та чвари, однак подружжя майже одразу примирилось та продовжили спільно проживати у будинку за адресою: [ADDRESS] , без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство. На підтвердження цих фактів позивачем надано спільні фотографії подружжя, які суд приймає як належний і допустимий доказ. Факт спільного проживання підтверджується також спільною реєстрацією позивача та [PERSON] у будинку, проведення ними ремонту та реконструкції цього житла. Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК Українишлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексушлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила, що [PERSON] та [PERSON] постійно проживали однією сім?єю як чоловік та жінка, робили ремонт у будинку, виховували дитину. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] та [PERSON] проживали як подружжя, перебували у шлюбі, вели спільне господарство, робили ремонт за місцем проживання, мали спільний бюджет та виховували доньку. Факт спільного проживання однією сім?єю після розірвання шлюбу підтверджується також тим, що [PERSON] несла спільні витрати на ремонт у будинку, укладала кредитні договори в інтересах сім`ї, сплачувала комунальні послуги. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім?єю та вели спільне господарство увесь час після розірвання шлюбу, і до моменту смерті [PERSON] , тобто період спільного проживання складає з 08.11.2005 року по 24 грудня 2020 року. Правилами частини другої статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім?єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Оцінивши у сукупності надані позивачем докази, суд вважає доведеним факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] , тому слід встановити факт проживання однією сім?єю чоловіка - [PERSON] , померлого [INFO] та жінки - [PERSON] , без реєстрації шлюбу, у період з 08.11.2005 року по 24 грудня 2020 року. Отже, в цій частині позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають до задоволення. Що стосується вирішення спадкового спору, суд звертає увагу на таке. Відповідно до ст.ст.1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від померлої фізичної особи (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною першою статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як видно з договору купівлі - продажу від 03.11.1990, посвідченого державним нотаріусом Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори, [PERSON] придбав 38/100 частин домоволодіння, розташованого в [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Шевченківський районним у м. Дніпрі відділом РАЦС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), [PERSON] помер [INFO] у віці 58 років. Причина смерті - повішення у зашморгу. Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з 38/100 частин будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Як убачається з матеріалів спадкової справи, заведеної приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М., спадщину після смерті [PERSON] прийняли дві особи, про що подали відповідні заяви нотаріусу. Так, спадщину прийняла спадкоємець першої черги за законом, донька померлого [PERSON] . Крім того, спадщину прийняв син від іншого шлюбу - [PERSON] , про що подав заяву про прийняття спадщини із апостилем. Свідоцтво про право на спадщину нікому не видавалось. Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Приписами статті 1259 ЦК України встановлено, що черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини. Частиною другою ст. 1259 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Згідно ч. 1 ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Оскільки судом встановлено, що [PERSON] проживала однією сім?єю з [PERSON] не менше ніж 5 років до часу відкриття спадщини, вели спільний побут та господарство, вона є спадкоємцем четвертої черги після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України. Враховуючи, що спадкоємці отримують право на спадкування почергово, тобто кожна наступна черга спадкоємців отримує право на спадщину у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, [PERSON] не може набути право на спадщину у вигляді 19/300 частин будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Факт визнання позову [PERSON] не має юридичних наслідків, оскільки вона вже вважається такою, що прийняла спадщину, подавши відповідну заяву нотаріусу, а [PERSON] від права на спадкування не усунений, від належної спадщини не відмовлявся, тому вважається таким, що також прийняв цю спадщину. Відтак, наявність спадкоємців першої черги перешкоджає [PERSON] реалізувати свої спадкові права. Поряд з цим, суд відзначає, що визнання права власності на спадкове майно можливе у виключних випадках, коли особа довела, що вона втратила можливість оформити спадщину в загальному порядку, у нотаріуса. Проте [PERSON] була визнана судом спадкоємцем четвертої черги, тому не позбавлена можливості подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу та оформити свої права в загальному порядку, а у разі відмови звернутись з позовом до суду за захистом своїх прав. Таким чином, позивачем не доведено суду, що вона остаточно втратила можливість оформити спадщину в загальному порядку, тому суд не може застосувати такий спосіб захисту. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 227/3750/19. Враховуючи викладене, суд не знаходить підстав для визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування на 19/300 часток будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Стосовно доводів позивача та представника, що спірне майно є спільним сумісним майном, тому [PERSON] має право на половину цього майна, суд виходить з наступного. В ході розгляду справи встановлено, що [PERSON] приймала участь у ремонті спірного будинку, несла витрати по його утриманню, придбавала комп`ютерну техніку, побутові прилади, будівельні матеріали, сплачувала комунальні платежі, використовувала кредитні кошти для потреб сім`ї тощо. Рішенням Виконавчого комітету Бабушкінської районної ради від 16 грудня 2005 року погоджено перебудування жилого будинку у домоволодінні [ADDRESS] , та надано гр. [PERSON] правомочності частковому перебудуванню приміщення. Згідно інформаційної довідки з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.03.2023 року, власником 38/300 часток будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , зазначений гр. [PERSON] . Відомості про право власності або право спільної сумісної або часткової власності гр. [PERSON] відсутні. Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у пункті 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва), право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Вони мають право на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналогічні положення містить й норма статті 368 ЦК України. За змістом частини першої статті 61 СК України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Будівельні матеріали, обладнання та конструкції, які були використані в процесі будівництва квартири, господарських будівель і споруд, є майном, набутим сторонами під час шлюбу, тобто сукупністю речей, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки. За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Відповідно до ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. При цьому, співвласник має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Суд не може визнати спільним сумісним майном та визнати за гр. [PERSON] право власності на 19/300 часток будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , оскільки визнання права спільної сумісної власності, поділ майна подружжя, виділення часток та визнання права власності на частку у спільному майні, є можливим тоді, коли інший з подружжя є живим. У разі смерті спадкодавця, норми про спадкування мають пріоритетне значення та застосовуються переважно, оскільки в такому разі частка у спільному сумісному майні підлягає спадкуванню на загальних підставах. Суд виходить з того, що за час свого життя [PERSON] жодним чином не оформив спільну сумісну власність, тому в реєстраційних документах він значиться власником одноособово. Тож визнання спадкового майна спільною сумісною власністю та визнання права власності за іншим з подружжя, буде порушенням норм про спадкування, оскільки в такому разі спадкоємці першої черги будуть певним чином усунуті від права на спадкування, що не буде відповідати закону та буде становити порушення прав та законних інтересів останніх. При цьому відмова від спадщини можлива щодо всього майна, і така відмова подається до прийняття спадщини, а не після. У даному спорі спадкоємці першої черги фактично вступили у спадщину, тому спадкоємці інших черг втрачають право на спадкування. Підсумовуючи викладене, вирішуючи даний спір, суд вважає можливим задовольнити позов частково та встановити факт проживання однією сім?єю чоловіка - [PERSON] , померлого [INFO] та жінки - [PERSON] , без реєстрації шлюбу, у період з 08.11.2005 року по 24 грудня 2020 року. В іншій частині позову слід відмовити. В силу ст. 141 ЦПК України з відповідачів слід стягнути судовий збір за одну задоволену позовну вимогу, з кожного окремо, оскільки солідарного стягнення судового збору ЦКП України не передбачає.

Outcome: partial