Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом і свої вимоги обґрунтовує тим, що він працював водієм автотранспортних засобів Могилів - Подільського віллідення екстреної медичної допомоги Комунального некомерційного підприємства «Територіального медичного обєднання «Вінницький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Вінницької обласної ради» з 01.11.2021. Згідно наказу №1108/М-ОС від 21.10.2022 його безпідставно звільнено із займаної посади, з 31.10.2022. у зв`язку із скороченням чисельності штату працівників на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України. Не погоджуючись зі своїм звільненням та вважаючи його незаконним, позивач просить поновити його на посаді водія автотранспортних засобів Могилів - Подільського віллідення екстреної медичної допомоги Комунального некомерційного підприємства «Територіального медичного обєднання «Вінницький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Вінницької обласної ради». Ухвалою суду від 14.02.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 01.03.2023 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] про поновлення на роботі. Свої вимоги обґрунтовує тим, що твердження позивача не відповідають дійсності та спростовуються доказами, які відповідач долучає до даного відзиву. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Середюк О.В. позовні вимоги підтримали у повному обсязі. [PERSON] зазначив, що на його утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей, дружина ніде не працює, тому з огляду на зазначені обставини вважає, що у нього було переважне право на залишення на роботі. Окрім того, робота запропонована відповідачем у Немирівському відділенні екстерної медичної допомоги є для нього неприйнятною, оскільки, до роботи добиратися близько півтора години, для чого необхідні кошти, житло для постійного проживання по місцю роботи відсутнє. Представник позивача - адвокат Середюк О.В. зазначила, що її довіритель відповідально виконував свої обов`язки. Не погоджується із твердженнями представника відповідача щодо найнижчої продуктивності праці [PERSON] з - поміж інших працівників, оскільки, позивач перебував на лікарняному у зв`язку із проведенням хірургічної операції по видаленню апендициту. Окрім того, відповідачем при звільненні [PERSON] не взято до уваги те, що його дружина є непрацюючою та й нього на утриманні є двоє неповнолітніх дітей. Вважає, що з огляду на вказані обставини [PERSON] мав переважне право на залишення на роботі. Представник відповідача Підвербна Г.Я. з наведених у відзиві на позов мотивах просила в задоволенні позову відмовити. Зазначила, що [PERSON] був працевлаштований водієм автотранспортних засобів у Могилів - Подільському відділенні екстреної медичної допомоги з 01.11.2021, стаж його роботи у підприємстві складав 9 місяців, не мав присвоєної кваліфікаційної класності. З огляду на це проводилось порівняння продуктивності праці позивача з іншими водіями автотранспортних засобів без присвоєної кваліфікаційної класності. Продуктивність праці вимірювалась певними показниками, зокрема, дотримання трудової дисципліни, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати і т.п. [PERSON] за період роботи з 01.08.2021 по 31.07.2022 перебував на лікарняних протягом 24 календарних днів, що в порівнянні з іншими водіями свідчило про найнижчу продуктивність праці. При цьому зауважила, що в лікарняних листках відсутні відомості щодо діагнозу хворого, а підприємство не вправі вимагати конкретного діагнозу. Окрім того, зазначила, що [PERSON] пропонувалась рівноцінна робота водія автотранспортних засобів у Немирівському відділенні екстерної медичної допомоги, однак, останнього це не влаштовувало та він відмовився від запропонованого місця роботи. З`ясувавши позицію сторін (їх представників), дослідивши та оцінивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного висновку. Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки (ч.1 ст.64 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За приписами ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1, 2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3 ст.16 Конституції України). У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити в своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.2.ст.5 ЦПК). Відповідно до положень ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом було встановлено наступні факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено,що відповідно до наказу Комунального некомерційного підприємства «Територіального медичного обєднання «Вінницький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Вінницької обласної ради» від 21.10.2022 №1108/М-ОС «Про припинення трудового договору», [PERSON] - водія автотранспортних засобів Могилів - Подільського відділення екстреної медичної допомоги філії «Могилів - Подільська станція екстреної медичної допомоги» звільнено із займаної посади 31.10.2022 у зв`язку із скороченням чисельності штату працівників згідно п.1.ч.1 ст.40 КЗпП України (а.с. 9). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівникі. Відповідно до статті до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст. ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України). Відповідно достатті 232 КЗпП України, безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1ст. 40 КЗпП України, зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишенні на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Згідно з ч. 3 ст. 9 Конвенції міжнародної організації праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, що ратифікована Верховною Радою України 4 лютого 1994 року, у випадках звільнення з причин, викликаних виробничою потребою підприємства, установи чи служби, органи, зазначені в статті 8 цієї Конвенції, наділяються повноваженнями з`ясовувати, чи справді трудові відносини припинено з цих причин, однак межі їхніх повноважень приймати рішення про те, чи є ці причини достатньо обґрунтованими для припинення трудових відносин, визначаються методами здійснення, зазначеними у статті 1 цієї Конвенції. Згідно із статтею 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. КНП «ТМО «ВОЦЕМДМК ВОР» (далі по тексту - Підприємство) зарееєстроване у Єдиному державному реєстр1 юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 52), створене на виконання рішення 39 сесії 7 скликання Вінницької обласної Ради «Про питания діяльності закладів охорони здоров`я - об`ектів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Вінницької області) від 26.09.2019 №849. Віповідно до п.2.15. рішення від 24.09.2020 №983 45 сесії 7 скликання Вінницької обласної Ради «Про трудові відносини з керівниками закладів охорони здоров`я - об`ектів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Вінницької області) з 25.09.2020 директором Підприємства призначено Пірникозу А.В (а.с. 53-54). Станом на час проведения оптимізації, скорочення штату та чисельності працівників Підприємство налічувало 8 відокремлених структурних підрозділів - філій, зокрема і філія підприємства «Могилів-Подільська станція екстреної медичної допомоги» та 22 структурних підрозділи - відділення екстреної медичної допомоги, серед яких Могилів-Подільське відділення екстреної медичної допомоги, створених відповідно до Статуту Підприємства та наказу від 02.01.2020 №4/Ц-ОД «Про затвердження структури системи екстреної медичної допомоги» (а.с. 55). [PERSON] з 01.11.2021 було прийнято на посаду водія автотранспортних засобів Могилів-Подільського відділення екстреної медичної допомоги філії КНП «ТМО «ВОЦЕМДМК ВОР» «Могилів-Подільська станція екстреної медичної допомоги» відповідно до наказу директора від 23.10.2021 №1242/М-ОС «Про прийняття на роботу» та перебував з Підприємством у безстрокових трудових відносинах (а.с. 56). 3 метою збільшення господарської та фінансової самостійності стимулювання до поліпшення якості надання екстреної медичної допомоги, підвищення економічної ефективності використання коштів, оптимізації виробничого процесу, Підприємством як суб`єктом господарської діяльності відповідно до вимог ст.64 Господарського кодексу України, 105-108 ЦК України, ст.32, п.1 ч.1 ст.40, ст.49-2, 49-4 КЗпП України, ст.48 Закону України «Про зайнятість населення», ст.3, 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», розпочато процес з оптимізації штатної чисельності працівників та 07.07.2022 видано наказ №275/Ц-ОД «Про скорочення штату та чисельності пращіників Підприємства» (дал1 - наказ від 07.07.2022 №275/Ц-ОД) (додаток 57-59). Із наказом від 07.07.2022 №275/Ц-ОД щодо істотних змін в організації праці і виробництва на виконання вимог ст.49-2, 49-4 КЗпП України більш ніж за три місяці до початку процедури скорочення ознайомлені під особистий підпис працівники усіх структурних підрозділів Підприємства. Крім того, відповідна інформація щодо дотримання трудових прав працівників підприємства листом від 07.07.2022 №01/1196 направлена головам первинних профспілкових організацій та трудових колективів, зокрема і голові первинної профспілкової організації філії «Могилів-Подільська СЕМД» [PERSON] (а.с. 60), яку йому вручено, що відповідно підтверджується відмітікою про вручения поштового відправлення (а.с. 61). Із вказаним наказом від 07.07.2022 №275/Ц-ОД [PERSON] було ознайомлено 08.07.2022, про що свідчить його особистий підпис на аркуші ознайомлення з даним наказом (а.с. 62). Відповідно до наказу від 07.07.2022 №275/Ц-ОД у двох структурних підрозділах Могилів-Подільському та Ямпільському відділеннях філії «Могилів- Подільська СЕМД» серед інших підлягали скороченню 3,75 посади водія автотранспортних засобів, з яких 3,25 посади водія автотранспортних засобів Могилів- Подільського відділення екстреної медичної допомоги. 3 метою зведення кількості вивільнених працівників до найменшої кількості та пом`якшення несприятливих наслідків звільнення працівників у філії «Могилів- Подільська СЕМД» створено комісію наказом від 28.07.2022 №298/М-ОД «Про створення комісії з визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі (а.с. 63) зі змінами відповідно до наказу від 15.08.2022 №319/Ц-ОД (а.с. 64). Згідно із штатним розписом Могилів - Подільського відділення екстреної медичної допомоги філії «Могилів-Подільська СЕМД» станом на 01.08.2022 (а.с. 65) наявними були 27 посад водіїв автотранспортних засобів, які обіймали [PERSON] [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , 3 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (одинадцятеро - водії 1 класу); [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (троє - водії 2 класу); [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (тринадцятеро - водії без кваліфікаційної класності). Таким чином, як зазначається представником відповідача, у Могилів-Подільському відділенні екстреної медичної допомоги до скорочення підлягали троє водіїв автотранспортних засобів та у одного водія мала зменшитися норма робочого часу. При вирішенні питання про скорочення штату та чисельності водіїв автотранспортного засобів Могилів-Подільського відділення екстреної медичної допомоги (як і в іншому в Підприємстві) відповідно до вимог ч.1 ст.42 КЗпП України з огляду на необхідність виконання основних функцій Підприємства - якісне, своєчасне надання екстреної медичної допомоги населенню Вінницької області в умовах регіональної екстериторіальності було прийняте обгрунтоване рішення надавати переважне право на залишення на роботі працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Суд не погоджується із твердженнями [PERSON] про те,що він мав рівні умови продуктивності праці та кваліфікацію з ішими праціниками відділення, оскільки, вони не відповідають фактичним обставинам, які мали місце перед початком процедури звільнення. Так, критеріїв в порядку визначення працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, чинним законодавством не визначено. Разом з тим, в листі Міністерства соціальної політики України від 21.05.2012 №80/06/187-12 «Переважне право на залишення на роботі» зазначено, що на практиці для виявлення таких працівників роботодавцем робиться порівняльний аналіз продуктивності праці кваліфікацій працівників. До водіїв автотранспортних засобів при вирішенні питання з оптимізації чисельності працівників з більш високою кваліфікацією віднесено водіїв автотранспортних засобів 1 та 2 кваліфікаційної класності. Такі вимоги зокрема передбачені Довідником кваліфікаційних характеристик професій працівників, затверджених наказом Міністерства транспорту і зв`язку України від 14.02.2006 №136 «Про затвердження випуску №69 «Автомобільний транспорт» із послідуючими змінами. У Підприємстві діє Порядок присвоєння (підтвердження) або пониження класної кваліфікації водіям автотранспортних засобів, затверджений наказом директора від 01.06.2021 №610/Ц-ОД «Про створення кваліфікаційної комісії з присвоєння (підтвердження) або пониження класної кваліфікації водіям автотранспортних засобів», який погоджений 13 головами первинних профспілкових організацій (а.с. 67-70). [PERSON] , який був працевлаштований водієм автотранспортних засобів у Могилів - Подільському відіденні екстреної медичної допомоги з 01.11.2021, стаж роботи якого у піприємстві складав 9 місяців, не мав присвоеної кваліфікаційної класності. З огляду на зазначене, порівнювалась продуктивність праці [PERSON] з іншими водіями автотранспортних засобів Могилів-Подільського відділення екстреної медичної допомоги без присвоєної кваліфікаційної класності. З пояснень представника відповідача Підвербної Г.Я. вбачається, що продуктивність праці вимірювалася певними показниками: дотримання трудової дисципліни, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати тощо. В першу черту до уваги бралася відсутність у працівників дисциплінарних стягнень. Жоден із водіїв автотранспортних засобів Могилів-Подільського відділення екстреної медичної допомоги за період з 01.08.2021 по 31.07.2022, в тому числі і [PERSON] до дисциплінарної відповідальності не притягався. Крім того, визначаючи продуктивнють праці бралося до уваги, що водії автотранспортних засобів - члени бригад екстреної медичної допомоги працюють в рівних умовах в залежності від обслуговування викликів бригад екстреної медичної допомоги, а також той період роботи, коли працівник виконує свої обов`язки безпосередньо, а не перебуває у відпустці без збереження заробітої плати чи на лікарняному. [PERSON] за період роботи з 01.08.2021 по 31.07.2022 перебував на лікарняних впродовж 24 днів, що стверджується лікарняними листками від 23.05.2022, 28.05.2022, 06.06.2022. (а.с. 72). У порівнянні з іншими 13 водіями автотранспортних засобів Могилів- Подільського відділення екстреної медичної допомоги, які не мають кваліфікаційної класності, було встановлено, що лише двоє водіїв автотранспортних засобів: [PERSON] , [PERSON] не виконували свої трудові обов`язки впродовж 7 днів через перебування на лікарняних та у відпустці без збереження заробітної плати; [PERSON] не виконував свої обов`язки через перебування на лікарняних 15 днів, а відповідач [PERSON] - 24 дні. Такий порівняльний аналіз свідчить про найнижчу продуктивність праці [PERSON] в порівнянні з іншими водіями автотранспортних засобів Могилів- Подільського відділення екстреної медичної допомоги [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які не мали присвоеної кваліфікаційної класності. Отож, за відсутності рівних умов продуктивності праці серед чотирьох водіїв автотранспортних засобів Могилів-Подільського відділення екстреної медичної допомоги без кваліфікаціної класності, комісія дійшла висновку про рекомендацію про можливе звільнення із займаної посади [PERSON] за скороченням як праціника з найнижчою продуктивністю праці, про що зазначено в протоколі засідання комісії №4 від 15.08.2022 (а.с. 14-15, 73, 74, 75-76, 77). Віддаючи перевагу працівникам з кращою продуктивністю праці серед тих, хто не мав кваліфікаціної класності водія автотранспортних засобів роботодавець не міг брати до уваги приписи п.1 ч.2 ст.42 КЗпП України для залишення на роботі [PERSON] як сімейного при наявності двох і більше утриманців, та п.2 ч.2 ст.42 КЗпП України як особі, в сім`ї якої немає інших працівників із самост1йним заробітком, оскільки позивач не перебував у рівних умовах з іншими працівниками щодо продуктивності праці. Частиною 2 статті 42 КЗпП України встановлено, що перевага у залишенні на роботі надається певним категоріям працівників, перерахованих у п.п. 1-10 цієї частини тільки при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації. Суд критично ставиться до тверджень позивача щодо порушення роботодавцем вимог ч.1, 3 ст. 49-2 КЗпП України та неповідомлення його за два місяці про початок процедури скорочення, а також про те, що [PERSON] не пропонувалася жодна вакантна посада і робота, яку він би міг виконувати, оскільки, вони не відповідають дійсноті та повністю спростовуються наявними доказами. Так, на виконання вимог ч. 1, 2, 3 ст. 49-2 КЗпП України про те, що посада водія автотранспортних засобів Могилів-Подільського відділення екстреної медичної допомоги, яку обіймав [PERSON] , підлягає скороченню, а він звільненню, позивачу більш як за два місяці до звільнення було передано Повідомлення №15 від 24.08.2022, у якому пропонувалося переведення на вакантну посаду водія автотранспортних засобів Жмеринського відділення екстреної медичної допомоги структурного підрозділу підприємства - філії «Жмеринська СЕМД». [PERSON] отримав повідомлення, однак відмовився ставити власний підпис (а.с. 78), про що було складено відповідний акт від 24.08.2022, який позивачем [PERSON] підписано, отож, підпис вказує на визнання самим [PERSON] факту отримання повідомлення та відмови підписання вказаного документу (а.с. 79). Крім того, при появі вакантної посади водія автотранспортних засобів в межах рівних структурних підрозділів підприємства [PERSON] вдруге було запропоновано переведення на вакантну посаду водія автотранспортних засобів Немирівського відділення екстреної медичної допомоги філії Підприємства «Гайсинська СЕМД», про що свідчить Повідомлення №47 (а.с. 10). Однак, [PERSON] відмовився від такої пропозиції про переведення на вакантну посаду, що не заперечується ним в судовому засіданні. Вище наведені обставини свідчать про те, що ввідповідачем вживалися всі необхідні заходи для працевлаштування [PERSON] , втім, ним не надано згоди на переведення на запропоновані йому вакантні посади. Суд не бере до уваги твердження позивача про порушення відповідачем при його звільненні вимог ч.2 ст.40 КЗпП України, оскільки, вониє хибними та його особистими переконаннями з огляду на наступне. Частиною 2 статті 40 КЗпП України не допускається звільнення пращівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатност1 (крім звільнення згідно п.5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. [PERSON] на час його звільнення з посади водія автотранспортних засобів згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП УкраТни 31.10.2022 не перебував на лікарняному, чи то у відпустці. Відповідно до ч.1 ст.62 ГК України підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Відповідно до статті 64 Господарського кодексу України (далі - ГК України) підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. Згідно з позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц (провадження № 61-312св1 7), від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18), від 12 червня 2019 року у справі №297/868/18 (провадження № 61-393св19), від 28 квітня 2021 року у справі №373/2133/17 (провадження № 61-8393св20), суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.» Верховним Судом зазначається, що чинним законодавством України передбачено ряд обов`язків роботодавця при звільненні працівника за скороченням. На переконання відповідача усі зобов`язання щодо звільненої особи були дотримані, зокрема: наказ про скорочення чисельності був доведений до відома позивача, що підтверджується наявним в матеріалах справи Актом про те, що позивач «отримав на руки» наказ, яким його попереджено про вивільнення за п.1 ст. 40 КзПП України у двомісячний термін; позивачу запропоновано усі вакантні посади. Відповідно до статті 32 Кодексу законів про працю України, переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника. Верховним Судом зазначається, що листами відповідач запропонував позивачу усі вакантні посади, що були вакантними в період з повідомлення про вивільнення до звільнення працівника. Верховний Суд у постанові по справі №761/41149/16-ц від 29.01.2020 надав роз`яснення застосуванню вказаної норми, вказавши: «...Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору; за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з 'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення...». По даній справі суд констатує, що [PERSON] своєї згоди на переведення на іншу посаду не надав, а тому відповідач не мав правових підстав для його переведення. Поряд з цим, суд наголошує на позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 19.07.2021 у справі № 386/86/20: «Отже, твердження ОСОБА 1 про те, що її звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України є незаконним, тому має право на захист передбачений статтею 5 КЗпП України, є безпідставним, оскільки не будь-яке звільнення у зв`язку із скороченням є незаконним. Законом гарантовано право на захист від незаконного звільнення. Якщо ж судом встановлено, що звільнення з підстав скорочення чисельності працівників відбулось відповідно до вимог закону, відповідно таким звільненням права працівника не порушено, у такому разі відсутні підстави для застосування такого способу захисту, як поновлення на роботі. За обставинами цієї справи встановлено, що КНП «Голованівська ЦРЛ» дотрималось вимог статей 40, 49 КЗпП України, зокрема повідомило за два місяці про наступне вивільнення позивача, а також запропонувало вакантні посади з урахуванням освіти та кваліфікації ОСОБА1, від яких остання відмовилася, а аналогічної посади, яку обіймала позивач до скорочення, у штатному розкладі підприємства не було». Крім того, у зазначених заявником постановах, від яких позивач просить відступити, Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову зв`язку з тим, що відповідачем не порушено вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, оскільки у відповідача відбулись зміни в організації виробництва і праці, а саме, скорочення чисельності штату працівників, і позивач попереджався про наступне вивільнення за два місяці з дати її попередження, з моменту попередження про наступне вивільнення та до дати звільнення йому пропонувались усі вакантні посади, що були на підприємстві і відповідали її кваліфікації, від яких позивач відмовилася. Отже, існує усталена практика у спірних правовідносинах, та за відсутності обгрунтованих мотивів необхідності відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, Верховний Суд не вбачає підстав для відступу від них.» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі наявних у справі письмових доказів суд дійшов висновку, що наказ від 21.10.2022 № 1108/М-ОС про звільнення 31.10.2022 [PERSON] із займаної посади водія автотранспортних засобів Могилів-Подільського відділення екстреної медичної допомоги філії КНП «ТМО «ВОЦЕМДМК ВОР» «Могилів-Подільська СЕМД» у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників піприємства відповідає вимогам трудового законодавства, зокрема, п.1 ч.1 ст.40, ст.42, ч.1, 2, 3 ст.49-2, ст. 49-4 КЗпП України, а також правовим позиціям Верховного Суду, викладених у постановах від 01.10.2018 у справі №569/1607/17-ц, вщ 07.02.2018 у справі №758/5386/1 5-ц, від 18.01.2018 у справі №742/897/16-ц, від 14.09.2019 у справі №644/2415/16-ц, від 22.09.2020 у справі №161/7196/19. Звільнення [PERSON] з ініціативи адміністрації проведено у відповідності до вимог закону, копію наказу про звільнення йому вручено у терміни, визначені чинним законодавством, у день звільнення проведено повний розрахунок, видано розрахунковий лист про нараховані суми для оплати при звільненні (а.с. 81). Відповідно до статті 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. У відповідності до частини 1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 вказаної статті Кодексу). Згідно з ч.ч.1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 82 ЦПК України визначено випадки, у яких сторона звільняється від доказування обставин, на які посилається. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Правовідносини, що виникли між сторонами, є трудовими і врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України(далі - КЗпП України). Судом встановлено, що звільнення [PERSON] з підстав скорочення чисельності працівників відбулось відповідно до вимог закону, відповідно таким звільненням права працівника не порушено, тому відсутні підстави для застосування такого способу захисту, як поновлення на роботі. За обставинами цієї справи встановлено, що КНП «Територіальне медичне об`єднання «Вінницький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Вінницької обласної ради» дотрималось вимог статей 40, 49 КЗпП України, зокрема повідомило позивача за два місяці про його наступне вивільнення, а також запропонувало вакантну посаду з урахуванням освіти та кваліфікації [PERSON] , від якої останній відмовився, а аналогічної посади, яку обіймав позивач до скорочення, у штатному розкладі підприємства не було. Крім того, за наявними у справі матеріалами судом не встановлено порушення КНП «Територіальне медичне об`єднання «Вінницький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Вінницької обласної ради» вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, оскільки у відповідача відбулись зміни в організації виробництва і праці, а саме, скорочення чисельності штату працівників, і позивач попереджався про наступне вивільнення за два місяці з дати його попередження, з моменту попередження про наступне вивільнення та до дати звільнення йому пропонувались усі вакантні посади, що були на підприємстві і відповідали його кваліфікації, від яких позивач відмовився. За наведених обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] . Відповідно до ст.113 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Правові засади справляння судового збору, платники, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначається положеннями Закону України «Про судовий збір». Статтею 5 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторонни. З врахуванням того, шо позивача при зверненні до суду із даним позовом звільнено від оплати судових витрат (судового збору), а в задоволенні позовних вимог відмовлено, суд приходить до висновку що їх слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed