Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-30 00:00:00

10.07.2023 на адресу Козівського районного суду Тернопільської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, відповідно до якої позивач просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 31.07.2002, актовий запис № 30, виданий відділом РАГС Козівського районного управління юстиції без надання терміну на примирення; стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 31.07.2002 між позивачем та відповідачем укладений шлюб. Від шлюбу [INFO] народився син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося. У них постійно у сім`ї не було порозумінь, постійно виникали конфлікти між ними. Відповідач систематично зловживає спиртними напоями, після чого вчиняє сімейні скандали, чим морально травмує їхню неповнолітню доньку. Такі дії відповідача є нестерпними, тобто відповідачем створені такі умови життя для позивача, які вона в подальшому вже терпіти не має змоги. На даний час шлюбні відносини фактично припинені. Подальше сумісне життя та збереження сім`ї неможливі. Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 13.07.2023 відкрито провадження у даній справі та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. У судовому засіданні представник позивача адвокат Крамар В. П. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі з підстав, наведених у позові. Відповідач позовні вимоги визнав та просив шлюб розірвати. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що дійсно 31.07.2002 між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований Козівським райвідділом РАГС Тернопільської області, актовий запис № 30, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від вказаного шлюбу у подружжя є двоє дітей: повнолітній син син [PERSON] , [INFO] та неповнолітня донька [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ). Відповідно до ст. ст. 21, 24 Сімейного кодексу України (надалі СК України) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Позивач у своєму позові зазначає, що між сторонами фактично припинені шлюбно-сімейні відносини, подальше збереження шлюбу є неможливим. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. На підставі викладеного, суд вважає, що можливість збереження сім`ї втрачена, подальше сумісне життя подружжя суперечило б інтересам позивача, тому його позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Частиною 2 ст. 115 Сімейного кодексу України передбачено, що документом який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. В силу ч. 2 ст.\~114\~СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст.\~142\~ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, у зв`язку із визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, і задоволенням позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 536,80 грн, сплачений нею під час звернення з позовом до суду, а інші 50% судового збору в розмірі 536,80 грн слід повернути позивачу з державного бюджету.

Outcome: approved