Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути з відповідача безпідставно набуті грошові кошти у сумі 7 880,00 грн. Заявлені позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що ним на виконання судового наказу Залізничного районного суду м. Львова від 11.09.2020 року у справі № 462/4500/20 про стягнення аліментів на власний дебетний картковий рахунок, відкритий у структурному підрозділі АТ «Оксі Банк» 18.07.2022 року була внесена сума грошових кошів у розмірі 5 000 грн. Наступного дня після декількох невдалих спроб здійснити перерахунок коштів на рахунок Обухівського відділу державної виконавчої служби у Київській області ним було виявлено, що раніше внесені ним грошові кошти на його рахунку відсутні. У відповідь на його звернення на гарячу лінію відповідача йому було повідомлено, що згадану суму коштів було безумовно списано з його рахунку банком з метою погашення заборгованості по кредитному договору. Позивач не погоджується з такими діями банку та вважає їх такими, що порушують його права та інтереси, оскільки жодних кредитних договорів, договорів позики, поруки чи будь-яких інших правочинів із відповідачем ніколи не укладав. Враховуючи, що банком було безпідставно набуто належні йому грошові кошти просив позов задоволити, стягнути суму безпідставно збережених грошових коштів у розмірі 5 000 грн, а також відсотки за користування такими та моральну шкоду. Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 05.08.2022 року цивільну справу за позовом [PERSON] вирішено передати за підсудністю на розгляд Галицького районного суду м. Львова. Постановою Львівського апеляційного суду від 17.10.2022 року ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 05.08.2022 року скасовано та направлено справу для продовження її розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 01.11.2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу роз`яснено право та порядок подання відзиву на позовну заяву та встановлено п`ятнадцятиденний строк для його подання. Судом вживались заходи для повідомлення відповідача належним чином про розгляд справи у порядку спрощеного провадження, зокрема судом двічі за адресою місцезнаходження відповідача згідно позовної заяви: м. Львів, вул. Газова, 17 скеровувались ухвала про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви разом з додатками до неї рекомендованою поштовою кореспонденцією. Стороною відповідача подано до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , згідно якого заявлені позовні вимоги АТ «ОКСІ Банк» заперечує повністю, просить у задоволенні позову відмовити у зв`язку із його безпідставністю. Відповідач звертає увагу на те, що із змісту пред`явленого позову незрозуміло, які саме права позивача порушено АТ «ОКСІ Банк», до позову позивачем долучено квитанції, однак на таких вказаний «ТАС Комбанк», відтак встановити, що саме стверджується долученими квитанція неможливо. На підтвердження обставин позову про відкриття в АТ «ОКСІ Банк» поточного чи карткового рахунку позивачем ні самого договору, ні будь-яких інших доказів існування договірних відносин між позивачем та відповідачем не долучено. Зазначає також, що позивач звернувся із аналогічними позовними вимогами до АТ «ТаскомБанк», що слід розцінювати як зловживання позивачем своїми процесуальними правами. Просив до участі у справі залучити як відповідача відповідний орган державної виконавчої служби, на виконанні в якого знаходиться виконавчий лист щодо стягнення аліментів, на який покликався позивач у позовній заяві, в задоволенні позову до АТ «ОКСІ Банк» відмовити за безпідставністю заявлених вимог. Позивачем за допомогою підсистеми «Електронний Суд» в ході судового розгляду справи також подано до суду заяви про збільшення позовних вимог, згідно яких остатотчно просив стягнути з відповідача АТ «ОКСІ Банк» 10 351,00 грн безпідставно набутих грошових коштів та 10 000 грн завданої моральної шкоди. Вирішуючи питання про прийняття заяв позивача про збільшення позовних вимог, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 5 ст. 49 ЦПК України у разі подання будь-якої заяви, передбаченої п. 2 ч. 2 та ч. 3-4 цієї статті ЦПК України, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі не подання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначається у рішенні суду. Як встановлено судом, до заяв про збільшення позовних вимог у даній справі позивачем не надано, всупереч вимогам ч. 5 ст. 49 ЦПК України, доказів направлення копії такої заяви та доданих до неї документів відповідачу по справі, а відтак такі заяви не можуть бути прийняті судом до розгляду та підлягають поверненню заявнику. Щодо заявленого відповідачем клопотання про залучення до участі у справі в якості відповідача відповідного орган ДВС України, яким здійснюється виконання судового наказу про стягнення з позивача аліментів, суд зазначає наступне. Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з частиною першою статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. Відтак, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач залучається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. При цьому, як вбачається із матеріалів справи позивачем відповідь на відзив на позовну станом на час ухвалення судового рішення не подавалась, позиція з приводу заявленого клопотання не висловлювалась, клопотання про проведення заміни неналежного відповідача чи залучення співвідповідача до участі справі не заявлялась. Клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін у матеріалах справи відсутні. Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (вилику) сторін за наявними у справі матеріалами. У зв`язку із тим, що відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Звертаючись до суду із позовом про захист своїх прав як споживача та стягнення із відповідача безпідставно набутих грошових коштів із посилання на вимоги ст. 1212 ЦК України позивач вказує, що 18.07.2022 року ним було внесено на власний дебетний картковий рахунок, відкритий у структурному підрозділі АТ «Оксі Банк» грошові кошти у сумі 5 000 грн, які наступного дня, 19.07.2023 року, відповідачем було протиправно списано на погашення кредитної заборгованості. На підтвердження наведеного, до матеріалів позовної заяви позивачем долучено копію квитанції та роздруківки про рух коштів. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Згідно частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна, набуття або збереження за рахунок іншої особи, відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. При цьому у відповідності до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Поруч з цим, суд звертає увагу на те, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження. Статтею 12 ЦПК України визначено змагальність сторін у цивільному процесі, зокрема передбачено, що змагальність сторін полягає у тому, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. В свою чергу суд роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, із представлених позивачем документів на підтвердження викладених у позові обставин, суд позбавлений можливості встановити та перевірити твердження позивача, викладені у позовній заяві, зокрема щодо існування між сторонами у вказаній справі будь-яких договірних відносин, тобто правових відносин речово-правового характеру безпосередньо як між власником та володільцем майна, оскільки вказуючи на наявність відкритого дебетного карткового рахунку у відповідача АТ «ОКСІ Банк», позивачем не долучено жодних доказів на підтвердження наведеного. Із долучених виписок про рух коштів, вбачається, що 18.07.2023 року за допомогою платіжної мережі «EasyPay» здійснено поповнення на суму 5 000 грн, однак представлені виписки не містять як реквізитів проведеної банківської фінансової операції, так і жодних відомостей ні щодо платника, яким здійснювалось таке поповнення, ні щодо отримувача згаданої суми грошових коштів. Згідно квитанції № 19191-1075527-79372 від 18.07.2023 року встановлено, що 18.07.2023 року відбулось миттєве поповнення картки Sportbank на суму 5 000 грн, отримувачем такого платежу зазначено АТ «Таскомбанк», будь-які відомості щодо платника вказаної банківської операції відсутні. В ході судового розгляду справи стороною позивача суду не представлено жодних належних та допустимих даних щодо наявності між позивачем та відповідачем АТ «ОКСІ Банк» будь-яких договірних відносин, в тому числі і відкриття позивачем у відповідача власного карткового рахунку та здійснення відповідачем безпідставного списання та збереження грошових коштів з такого банківського рахунку. Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Разом з тим, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Тобто суд не може перебирати на себе не притаманні для суду функції та самостійно збирати докази на підтвердження обставин сторони у справі. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Оцінюючи наявні докази, суд дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Верховний Суд в постанові від 17.12.2020 року у справі №278/2177/15-ц зазначив, що процесуальний обов`язком суду є належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок. У даному випадку, дослідивши та оцінивши наявні матеріали справи, суд приходить до переконання, що позивачем жодним чином не доведено належними та допустимими доказами факту набуття без достатньої правової підстави визначеним ним відповідачем - Акціонерним товариством «ОКСІ Банк» належних йому грошових коштів, а тому у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити у задоволенні заявлених ним до АТ «ОКСІ Банк» позовних вимог у зв`язку із необгрунтованістю таких. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed