Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-01 00:00:00

Представник позивача звернувся в суд з позовом до відповідача про припинення права спільної часткової власності та поділ земельної ділянки. На підставу своїх вимог спирається на те, що рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 22.10.2018, що набрало законної сили 21.11.2018 за [PERSON] визнано в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] право власності на 1/2 земельної ділянки площею 4,1238 га, кадастровий номер 7123155100:02:001:0129, розташованої в адміністративних межах Маньківської селищної ради. На підставі вказаного рішення суду 03.12.2018 за Позивачем зареєстровано право власності на 1/2 земельної ділянки з кадастровим номером 7123155100:02:001:0129 (спільна часткова власність) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису про право власності 29356907. Право власності на іншу 1/2 частину земельної з кадастровим номером 7123155100:02:001:0129 ділянки зареєстровано за рідною сестрою Позивача, [PERSON] . В подальшому, маючи намір самостійно розпоряджатись своїм майном, Позивач виявив бажання здійснити поділ спірної земельної ділянки. З метою здійснення поділу земельної ділянки та зважаючи на необхідність нотаріально засвідченої згоди на це з боку іншого співвласника, [PERSON] , 05.01.2022 та 27.12.2022 звернувся із відповідними листом до Відповідача. Однак, відповіді на зазначені листи Позивача від [PERSON] , не надійшло, що і змусило представника позивача звернутись з відповідним позовом до суду. 08.05.2023 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача зазначає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про припинення права спільної часткової власності та поділ земельної діялнки не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом безпідставно відкрите провадження у справі оскільки позов не відповідає вимогам ЦПК України. Відсутні підстави для розгляду судом позовної заяви оскільки між позивачем та відповідачем відсутній будь-який спір, позивач ніколи не звертався до відповідачки з проханням надати нотаріальну згоду на поділ земельної ділянки та оформлення всіх відповідних документів. В доданих до суду повідомленнях до 2-х поштових відправлень взагалі відсутні відмітки про вручення відповідачці рекомендованих листів від позивача. В поштовому повідомленні до поштового відправлення № 2010101262812 від 05.01.2022 в розділі про отримання поштового відправлення дата та вручення відправлення та підпис про отримання виконані не відповідачкою, а іншою особою. Зазначене поштове відправлення не було отримане відповідачкою. Відповідачка ніколи не заперечувала проти позасудового поділу земельної ділянки та ніколи не чинила у цьому перешкод позивачу. Витрати на проведення експертизи не є судовими витратами, оскільки з наданих суду документів не вбачається, що висновок експерта був замовлений та виготовлений для подання до суду. Вказаний висновок виготовлений позивачем для виготовлення землевпорядної документації і шляхом подання позову вирішив повернути собі витрати на проведення експертного дослідження за рахунок відповідача. Відсутні належні докази понесення позивачем судових витрат окрім сплати судового збору, оскільки згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судовими витратами є лише ті витрати, які пов`язані виключно з розглядом справи. Інші витрати, при наявності для цього підстав, можуть бути стягнуті з відповідачки лише при заявлені відповідної позовної вимоги. Сам висновок експерта не відповідає вимогам законодавства та є недопустимим доказом. А тому просить відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. 09.05.2023 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив згідно якої із вказаними твердженнями представника відповідача викладеними у своєму відзиві сторона позивача погодитись не може виходячи із наступного. Позивач неодноразово намагався шляхом здійснення телефонних дзвінків відповідачці, яка є його рідною сестрою, узгодити питання поділу земельної ділянки, однак остання жодного разу на телефонні дзвінки не відповідала. Оскільки для здійснення поділу поза межами судового врегулювання необхідна обопільна згода співвласників земельної ділянки, іншого способу для реалізації в повній мірі свого права власності на земельну ділянку, аніж звернення до суду з відповідним позовом [PERSON] , не вбачалося. Звертає увагу суду на зміст листів до відповідачки, поданих як доказ до позову, в яких зазначалося про намір позивача здійснити поділ земельної ділянки власним коштом, що повністю спростовує твердження представника відповідача у відзиві про те, що подача даного позову є намаганням повернути собі витрати на проведення експертизи. Також зазначає, що в разі поділу земельної ділянки за згодою співвласників такої ділянки необхідність у проведенні будь-якої експертизи відсутня. Висновок експерта в частині можливості поділу земельної ділянки з варіантами такого поділу необхідний лише в разі вирішення спору судом, що зумовлено відповідною судовою практикою. Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 у справі 911/3142/19 зазначив, що направлення лита рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільк отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку позивача. Таким чином, надіслання відповідних листів - повідомлень позивачем відповідачцірекомендованими поштовими відправленнями є достатнім для належного повідомлення про намір поділу спірної земельної ділянки за згодою співвласників та узгодджується із практикою Верховного Суду. Щодо недопустимості, на думку сторони відповідача, як доказу висновку експерта, зазначає наступне. Проведення вказаного експертного дослідження було зроблено експертом Черкаського відділення КНДІСЕ Шишкіним О.В., який має необхідну освіту, кваліфікацію та стаж. Порядок використання висновку експерта як доказу передбачена нормами ст. 102, 106 ЦПК України та будь-які порушення цих норм відсутні. У наданому до позову висновку експерта зазначено, що він буде подано як доказ до Маньківського районного суду. Таким чином, зазначене повністю спростовує твердження представника відповідачки про необхідність та мотиви замовлення та виготовлення висновку експерта щодо можливості поділу земельної ділянки та варіантів такого поділу. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задоволити. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі та просили відмовити у їх задоволенні. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 22.10.2018 року, що набрало законної сили 21.11.2018 року за [PERSON] визнано в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] право власності на 1/2 земельної ділянки площею 4,1238 га, кадастровий номер 7123155100:02:001:0129, розташованої в адміністративних межах Маньківської селищної ради. На підставі вказаного рішення суду 03.12.2018 року за позивачем зареєстровано право власності на 1/2 земельної ділянки з кадастровим номером 7123155100:02:001:0129 (спільна часткова власність) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису про право власності 29356907. Право власності на іншу 1/2 частину земельної з кадастровим номером 7123155100:02:001:0129 ділянки зареєстровано за рідною сестрою позивача, [PERSON] . З метою здійснення поділу земельної ділянки та зважаючи на необхідність нотаріально засвідченої згоди на це з боку іншого співвласника, [PERSON] , 05.01.2022 року та 27.12.2022 року звернувся із відповідними листом до Відповідача. Однак, відповіді на зазначені листи позивача від [PERSON] , не надійшло. З метою вивчення можливості поділу земельної ділянки з варіантами такого поділу позивач звернувся із заявою до Черкаського відділення КНДІСЕ для проведення відповідного експертного дослідження. Відповідно до висновку експерта за № 452/23-23 від 29.03.2023 надано три можливі варіанти поділу спірної земельної ділянки. Відповідно до ВАРІАНТУ 1 можливого поділу земельної ділянки співвласнику 1 можливо виділити частину земельної ділянки площею 2,0619 га (на плані - синій колір) в межах: від т. 2 до т. 3 - 138,39 м; від т. 3 до т. 4 - 101,21 м; від т. 4 до т. 5 - 3,74 м; від т. 5 до т. 6 - 89,71 м; від т. 6 до т. 7 - 98,13 м; від т. 7 до т. 2 - 169,15 м. Співвласнику 2 можливо виділити частину земельної ділянки загальною площею 2,0619 га (на плані червоний колір), яка розташована в межах: від т. 1 до т. 2 - 138,40 м; від т. 2 до т. 7 - 169,15 м; від т. 7 до т. 8 - 64,85 м; від т. 8 до т. 9 - 34,95 м; від т. 9 до т. 1 - 192,18 м. Відповідно до ВАРІАНТУ 2 можливого поділу земельної ділянки співвласнику 1 можливо виділити частину земельної ділянки площею 2,0619 га (на плані - синій колір) в межах: від т. 2 до т. 3 - 182,02 м; від т. 3 до т. 4 - 101,21 м; від т. 4 до т. 5 - 3,74 м; від т. 5 до т. 6 - 89,71 м; від т. 6 до т. 7 - 52,25 м; від т. 7 до т. 2 - 155,77 м. Співвласнику 2 можливо виділити частину земельної ділянки загальною площею 2,0619 га (на плані червоний колір), яка розташована в межах: від т. 1 до т. 2 - 94,77 м; від т. 2 до т. 7 - 155,77 м; від т. 7 до т. 8 - 110,73 м; від т. 8 до т. 9 - 34,95 м; від т. 9 до т. 1 - 192,18 м. Відповідно до ВАРІАНТУ 3 можливого поділу земельної ділянки співвласнику 1 можливо виділити частину земельної ділянки площею 2,0619 га (на плані - синій колір) в межах: від т. 2 до т. 3 - 171,11 м; від т. 3 до т. 4 - 101,21 м; від т. 4 до т. 5 - 3,74 м; від т. 5 до т. 6 - 89,71 м; від т. 6 до т. 7 - 62,95 м; від т. 7 до т. 2 - 169,15 м. Співвласнику 2 можливо виділити частину земельної ділянки загальною площею 2,0619 га (на плані червоний колір), яка розташована в межах: від т. 1 до т. 2 - 105,68 м; від т. 2 до т. 7 - 154,42 м; від т. 7 до т. 8 - 100,04 м; від т. 8 до т. 9 - 34,95 м; від т. 9 до т. 1 - 192,18 м. Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб з визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Виходячи з аналізу зазначеної правової норми, слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна слід враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним із співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, необхідно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (частини перша, третя статті 364 ЦК України). Згідно з частиною першою, другою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Таким чином, для виділу частки із спільного нерухомого майна повинна бути технічна можливість. Насамперед це означає, що частка яка виділяється повинна бути реально окремим об`єктом нерухомого майна. При цьому частка, яка залишається в іншого власника (власників) має також бути окремим об`єктом нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України. Якщо таку вимогу висунуть усі співвласники або якщо учасників спільної часткової власності тільки двоє, настає поділ майна, що знаходиться у спільній частковій власності. Поділ спільного майна можливий за спільною згодою між усіма співвласниками, а у випадку недосягнення спільної згоди між співвласниками про поділ спільного майна, поділ цього майна відбувається за рішенням суду. При неможливості виділу частини майна в натурі, суд вправі при пред`явленні про це позову встановити порядок користування таким майном. Якщо один із співвласників виявив бажання, не залежно від його мотивів, здійснити поділ у натурі майна, що перебуває у спільній частковій власності, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого права будь-яким шляхом, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладання договору про поділ нерухомого майна, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про поділ (виділ) спільного майна в натурі і таке право підлягає судовому захисту. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Проаналізувавши вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність в матеріалах справи поданих позивачем достовірних доказів, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи та достатність доказів, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмета доказування, що дає суду змогу дати відповідну належну оцінку доказам та ухвалити законне, обгрунтоване рішення по суті спору, тому заявлені вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, зачучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюються судом на підставі договорів, рахунків та ін. Згідно з договором на проведення експертного дослідження від 24.03.2023 № 262/03-23, акту здачі-приймання висновку експертного дослідження № 452/23-23 від 29.03.2023 та рахунку № 809 від 21.03.2023 року загальна вартість роботи експерта становить 14 400,00 грн. Згідно квитанції № 0.0.2919020592.1 від 24.03.2023 року позивачем сплачено за проведення експертного дослідження суму 14 400,00 грн., яка підлягає до стягнення із відповідача на користь позивача. Також позивачем при зверненні до суду з позовом було сплачено судовий збір у сумі 1073,60 грн., який відповідно підлягає до стягнення із відповідача на користь позивача. Щодо вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до частин 1 та 3 статті 133 та частин 1-3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу представником позивача надано: договір про надання правової допомоги № 8/23 від 30.03.2023 року та акт прийому-передачі виконаних робіт згідно договору про наданя правової допомоги від 05.04.2023 року. Оформленими у встановленому законом порядку документами, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, є квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки. Представником позивача до суду не надано документу, що свідчить про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, а тому із врахуванням вказаних обставин, суд дійшов висновку про те, що витрати на професійну правничу допомогу стягненню з відповідача на користь позивача не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved