Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-06 00:00:00

25.10.2022 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась [PERSON] з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАРКТУР» (далі ТОВ «ПАРКТУР», товариство, відповідач) про захист прав споживачів, в якому просить суд: - стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАРКТУР» на користь [PERSON] вартість сплачених, але не наданих послуг в розмірі 13137,00 грн, неустойку в розмірі 156855,78 грн, 3% річних в розмірі 1288,15 грн, втрати від інфляції в розмірі 5530,57 грн та збитки у розмірі 2505,17 грн, що разом складає 179316,67 грн. І. Стислий виклад позицій учасників справи. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що 16.07.2019 року на сервісі bukovel24.com вона забронювала проживання в готелі « [INFO] », стандарт тримісний зі сніданком на трьох дорослих, 29 березня 04 квітня 2020 року, та оплачено ТОВ «ПАРКТУР» замовлення №103950 у сумі 7693,00 грн. Також 22.09.2019 року на сервісі bukovel24.com позивач забронювала проживання в готелі « [INFO] », економ двомісний зі сніданком, 2 дорослих, 20 березня 24 березня 2020 року, та оплачено ТОВ «ПАРКТУР» замовлення №104616 у сумі 5444,00 грн. Загальна сума сплачених бронювань складає 13137,00 грн. Як зазначила позивач, замовлення та його оплата була здійснена нею в порядку, встановленому оприлюдненими на сайті: http://bukovel24.com/booking-rules, відповідно до Правил бронювання готельних послуг у відповідача ТОВ «ПАРКТУР», яке є оператором, згідно з даними наведеними в Умовах бронювання готельних послуг, викладених на сторінці офіційного сайту http://bukovel.com/umovi-broniuvannia. При цьому, згідно з п. 1 Правил бронювання готельних послуг, ТОВ «ПАРКТУР» є єдиним оператором наведених готельних послуг. Між позивачем та відповідачем був укладений договір порядку, передбаченому умовами бронювання. Тому позивач вважає, що саме відповідач є особою,що мала їй надати готельні послуги в готелі туристичного комплексу « [INFO] » та є особою, яка отримала кошти. Водночас, враховуючи введення карантину постановою Кабінету Міністрів України№211 від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України короновірусу COVID-19», бронювання позивача були скасовані відповідачем. Такі дії відповідача були сприйняті позивачем та членами її родини з розумінням. Проте подальші бронювання позивача також були скасовані відповідачем, та не погодившись на умови відповідача про зарахування коштів на депозит та можливість їх використання на бронювання готелю, 14.04.2021 року позивач надіслала відповідачу листа про повернення їй перерахованих раніше коштів за проживання у розмірі 13137,00 грн. Однак, відповідач на цей лист не відповів. При цьому після надіслання повторного листа позивач отримала відповідь від відповідача від 23.04.2021 року, відповідно до якого відповідач повідомив позивача про те, що перенесення коштів на депозит для подальшого виконання протягом року є єдиним компромісним рішенням, яке може бути запропоновано позивачу. Позивач вважає, що відповідач завдав їй збитків у розмірі 2505,17 грн, відповідно до вимог ч. 11 ст. 20 Закону України «Про туризм». За розрахунком позивача, період прострочення на час здійснення розрахунку становить 1194 дні (з період з 16.07.2019 року по 21.12.2022 року), 3% відсотки річних від суми 13137,00 грн становлять суму 1288,15 грн та інфляційні втрати у сумі 5530,57 грн. Загальна сума коштів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, як вважає позивач, становить загалом 179316,67 грн, з яких: 13137,00 грн (основний борг загальна сума двох бронювань) + 1288,15 грн (3% річних від загальної сплаченої суми бронювань) + 5530,57 грн (інфляційні втрати) + 156855,78 грн (1% відсоток вартості загальної сплаченої суми бронювань за кожний день затримки повернення грошей) + 2505,17 грн (збитки). Тому позивач звернулась на суду з позовом про захист прав споживачів. 12.04.2023 року відповідач подав до суду відзив на позов, в якому заперечує проти задоволення позовних вимог та просить суд відмовити у їх задоволенні. Так, представник відповідача зазначила, що відповідач не визнає позовні вимоги. В силу норм Закону України «Про захист прав споживачів» відповідальність (неустойка в розмірі одного відсотка вартості) нараховується у випадку розірвання договору між сторонами, при цьому саме споживачем, та відмови продавця в подальшому у поверненні сплачених за товар коштів протягом 30 днів. Якщо ж розглядати електронне повідомлення позивача від 23.04.2021 року як розірвання договору, то нарахування пені могло б бути здійснено після закінчення 30-денного терміну. Отже, відповідач вважає, що позивач невірно нарахувала неустойку, 3% річних та втрати від інфляції. Водночас відповідач зазначив, що відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, зокрема, якщо він значно перевищує розмір збитків. Сума збитків, яку вказує позивач, у розмірі 13137,00 грн в тринадцять з половиною разів перевищує фактичні збитки, вказані у розмірі 179316,67 грн. Також відповідач вважає, що позивач погодилась з істотними умовами договору та наслідками розірвання договору, з власної волі відмовилась від їх отримання. Тому, на думку відповідача, відсутній предмет спору, а штрафні санкції нічим не підтверджені, необґрунтовані та незаконні, не підлягають стягненню з відповідача. Крім того, представник відповідача звернула увагу на те, що у спірному випадку розірвання договору відбулось в односторонньому порядку, що суперечить нормам ЦК України. Оскільки позивач добровільно відмовилась від надання таких послуг відповідачем у майбутньому, у позивача відсутні підстави, відповідно до ч. 6 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», на звернення з відповідним позовом до суду та на стягнення неустойки відповідно до Закону. Тому представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 01.06.2023 року позивач подала до суду відповідь на відзив, в якій заперечувала проти тверджень представника відповідача, викладених у відзиві на позов. Як пояснила позивач, факт скасування бронювання у березні 2020 року та у березні 2021 року саме відповідачем доведений належним чином достатніми та допустимими доказами. Твердження відповідача про те, що позивач добровільно відмовилась від надання послуг відповідача не відповідає дійсності та є спробою ввести суд в оману. Розірвання договору позивачем сталось саме з причини неодноразового скасування відповідачем бронювання в односторонньому порядку. Позивач вимагає сплати штрафних санкцій саме у зв`язку з неповерненням відповідачем позивачу сплачених за договором готельного обслуговування грошей. Тому позивач у повному обсязі підтримала заявлені позовні вимоги. 17.07.2023 року представник відповідача подала до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначила, що доводи сторони позивача, викладені у відповіді на відзив, є необґрунтованими та підтримала твердження відповідача, викладені у відзиві на позов. Також представник відповідача зазначила, що відповідач заперечує проти стягнення з нього судових витрат, оскільки позивач подала позов до неналежного відповідача, а також не вказала попередній розмір судових витрат. Тому представник відповідача просить суд не враховувати твердження позивача, викладені у відповіді на відзив позивача, та вирішити справу за наявними у справі матеріалами, залишити відповідь на відзив без розгляду та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Також 17.07.2023 року представник відповідача подала до суду додаткові пояснення, в яких додатково зазначила, що ТОВ «ПАРКТУР» не отримувало коштів від позивача в якості оплати замовлення готельних послуг та товариство є неналежним відповідачем у спорі. Оскільки кошти були сплачені на рахунки ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] . Крім того, позивачкою вказано невірний розрахунок штрафних санкцій, бо такий є надмірним. Тому представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 26.07.2023 року позивач подала до суду додаткові пояснення, в яких зазначила, що [PERSON] та [PERSON] не можуть у цих правовідносинах виступати в якості туристичних операторів, оскільки вони не є юридичними особами, організаціями та забезпечення створення туристичного продукту не є їх виключною діяльністю. Тільки відповідач у спірному випадку є оператором, з яким 17.07.2019 року та 22.07.2019 року позивач уклала договір на замовлення та нею були оплачені готельні послуги. Таким чином, твердження представника відповідача про те, що позов поданий до неналежного відповідача не відповідає дійсності та суперечить матеріалам справи. Також позивач вважає, що нею були правильно розраховані штрафні санкції та збитки, плата за користування чужими коштами. Під час судового засідання позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила суд їх задовольнити, підстави звернення до суду з позовом пояснила суду таким чином, як про це зазначено у заявах по суті спору та у додаткових поясненнях. Також позивач наголосила на тому, що вона забронювала проживання в готелі « [INFO] » на сайті, оплатила всі послуги у 2019 році, що підтверджено даними сайту, проте такі послуги їй та її родині не були надані. Оскільки були запроваджені карантинні обмеження, у зв`язку із захворюванням Covid-19. При цьому розрахунок неуйстоки, інфляційних втрат, пені позивач здійснювала з 2019 року, відповідно до ст.\~625 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів». ТОВ «ПАРКТУР» є належним відповідачем, а факт того, що ТК «Буковель» припинив роботу є загальновідомим фактом, бо багато людей потерпіли від цього, про що є різні судові справи. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила суд відмовити у їх задоволенні, підстави своїх заперечень пояснила суду таким чином, як про це зазначено в заявах по суті спору. Представник відповідача звернула увагу суду на те, що ТОВ «ПАРКТУР» є неналежним відповідачем, бо кошти були сплачені позивачем на рахунки інших суб`єктів господарювання, з якими позивач і уклала договори. При цьому докази, надані позивачем, на думку представника відповідача є неналежними та недопустимими. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 27.10.2022 року було відкрито провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. У судове засідання, призначене на 07.08.2023 року, з`явились позивач та представник відповідача, які брали участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Під час судового засідання суд заслухав усні пояснення учасників справи по суті спору, дослідив письмові докази, що містяться в матеріалах справи, заслухав заключні слова учасників справи. 07.08.2023 року у судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено, що 16.07.2019 року та 22.07.2019 року позивач [PERSON] забронювала на сайті bukovel24.com проживання в готелі « [PERSON] », оператор ТОВ «ПАРКТУР», на періоди: 20-24 березня, 29 березня-04 квітня, та сплатила кошти за це у загальному розмірі 13137,00 грн. Листами на сайті ТК «Буковель» повідомив споживачів про те, що з 25.03.2020 року зупиняє роботу та достроково закінчує зимовий сезон 2019-2020 років, та з 13.03.2021 року до 09.04.2021 року визначено с. Поляниця територією з обмеженим в`їздом, у зв`язку з карантинними обмеженнями та поширенням на території України короновірусу Covid-19. Це підтверджується копіями скріншотів з сайту bukovel24.com з оголошеннями, Правилами бронювання готельних послуг, розділу «Мої замовлення» з номерами замовлень №№104616, 103950 від 16.07.2019 року та від 22.07.2019 року на суму 7693,00 грн, 5444,00 грн, відповідно, квитанцій про оплату від 17.07.2019 року та від 22.07.2019 року, випискою з карткового рахунку, скріншотами переписок між працівниками ТК «Буковель» та позивачем, іншими споживачами. За відомостями з витягу з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України станом на 21.10.2022 року, ТОВ «ПАРКТУР», код ЄДРПОУ 32145510, керівник: [PERSON] , адреса місцезнаходження: Україна, 78593, Івано-Франківська область, місто Яремче, село Поляниця, участок Щивки, будинок 2; види діяльності: основний: 79.12. Діяльність туристичних операторів. На підтвердження факту звернення позивача до відповідача з листами від 14.04.2021 року засобами поштового зв`язку та електронною поштою, відповідно до яких просила відповідача повернути їй сплачені кошти за бронювання, які були скасовані, у зв`язку з поширенням на території України короновірусу Covid-19, позивач надала суду копії: листів, скріншоту з сайту електронної пошти, копії фіскальних чеків, квитанції, скріншоту з сайту «Укрпошта» з відміткою про вручення відправлення за довіреністю 20.04.2021 року. Проте на вказані листи позивач не отримала відповіді. Також на підтвердження понесених витрат на проїзд АТ «Укрзалізниця» та власними автомобільними засобами позивач надала суду копії: посадкових квитків від 26.01.2021 року, від 10.03.2021 року, від 11.03.2021 року, від 13.03.2021 року, від 18.03.2021 року, виписку з карткового рахунку за період з 01.01.2021 року по 13.03.2021 року на суму 5549,09 грн, рахунку-фактури від 09.03.2021 року на купівлю бензину на суму 1974,50 грн, меморіального ордера від 09.03.2021 року, інформації про заявку на суму 1974,50 грн, скріншот з сайту Google-карти шлях з Краматорська до Харкова на автомобілі, технічна характеристика автомобіля, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Відповідач на підтвердження того факту, що ТОВ «ПАРКТУР» є неналежним відповідачем у справі надав суду копії: скріншоту з сайту bukovel24.com з Правилами бронювання готельних послуг, довідки від 10.07.2023 року №10-07/23-ПТ за підписом директора Бондарєва В., за змістом якої вказано, що за період з 16.07.2019 року по 31.12.2022 року включно, жодних оплат/надходжень від позивачки [PERSON] в рахунок оплати готельних послуг та/або додаткових послуг не надходило на рахунок товариства, та товариство не здійснювало жодних фінансово-господарських операцій з [PERSON] за вказаний період, довідки банку від 17.07.2023 року та від 25.07.2023 року з діючими рахунками ТОВ «ПАРКТУР» за період з 16.07.2019 року по 31.12.2022 року. Позивач на підтвердження факту бронювання послуг в готелі « [INFO] » та сплату замовлень на рахунки ФОП [PERSON] та [PERSON] надала суду копії: роздруківки деталей замовлення на суму 5444,00 грн, заїзд 15.03.2021 року виїзд 20.03.2021 року, роздруківки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо [PERSON] , [PERSON] , скріншотів з сайту Liqpay про оплату замовлень від 17.07.2019 року та від 22.07.2019 року на суми 7693,00 грн та 5444,00 грн, відповідно. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу стягнення вартості сплачених, але не наданих послуг в розмірі 13137,00 грн, неустойки в розмірі 156855,78 грн, 3% річних в розмірі 1288,15 грн, втрат від інфляції в розмірі 5530,57 грн та збитків у розмірі 2505,17 грн, що разом складає 179316,67 грн. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до положень ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Частиною 1 ст. 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до ч. 3 ст. 19-1 Закону України «Про туризм», туроператор (турагент) зобов`язаний додержуватися умов надання комплексу туристичних послуг, про які був поінформований споживач до укладення договору на туристичне обслуговування, крім випадків, коли про зміну таких умов повідомлено споживача до укладення договору або якщо зміни внесено на підставі угоди, укладеної між сторонами договору. Відповідно до ч. 7 ст. 20 Закону України «Про туризм», кожна із сторін договору на туристичне обслуговування до початку туристичної подорожі може вимагати внесення змін до цього договору або його розірвання у зв`язку із зміною істотних умов договору та обставин, якими вони керувалися під час укладення договору, зокрема у разі, погіршення умов туристичної подорожі, зміни її строків. Відповідно до ч. 8 ст. 20 Закону України «Про туризм», туроператор (турагент) зобов`язаний не пізніш як через один день з дня, коли йому стало відомо про зміну обставин, якими сторони керувалися під час укладення договору на туристичне обслуговування, та не пізніш як за три дні до початку туристичної подорожі повідомити туриста про таку зміну обставин з метою надання йому можливості відмовитися від виконання договору без відшкодування шкоди туроператору (турагенту) або внести зміни до договору, змінивши ціну туристичного обслуговування. Відповідно до ч. 11 ст. 20 Закону України «Про туризм», якщо під час виконання договору на туристичне обслуговування туроператор не в змозі надати значну частину туристичного продукту, щодо якого відповідно до договору на туристичне обслуговування сторони досягли згоди, туроператор повинен з метою продовження туристичного обслуговування вжити альтернативних заходів без покладення додаткових витрат на туриста, а в разі потреби відшкодувати йому різницю між запропонованими послугами і тими, які були надані. У разі неможливості здійснення таких заходів або відмови туриста від них туроператор зобов`язаний надати йому без додаткової оплати еквівалентний транспорт для повернення до місця відправлення або іншого місця, на яке погодився турист, а також відшкодувати вартість ненаданих туроператором туристичних послуг і виплатити компенсацію у розмірі, визначеному в договорі за домовленістю сторін. Відповідно до ч. 13 ст. 20 Закону України «Про туризм», права й обов`язки, відповідальність сторін та інші умови договору між туроператором і турагентом визначаються відповідно до загальних положень про агентський договір, якщо інше не передбачено договором між ними, а також цим Законом. Відповідно до ч. 5 ст. 22 Закону України «Про туризм», договір на готельне обслуговування укладається як шляхом укладення письмового договору, так і шляхом прийняття готелем заявки на бронювання за допомогою поштового, телеграфного чи іншого зв`язку, що дозволяє достовірно встановити особу, від якої надходить заявка. Відповідно до ч. 3 ст. 19-1 Закону України «Про туризм», туроператор (турагент) зобов`язаний додержуватися умов надання комплексу туристичних послуг, про які був поінформований споживач до укладення договору на туристичне обслуговування, крім випадків, коли про зміну таких умов повідомлено споживача до укладення договору або якщо зміни внесено на підставі угоди, укладеної між сторонами договору. Відповідно до ч. 7 ст. 20 Закону України «Про туризм», кожна із сторін договору на туристичне обслуговування до початку туристичної подорожі може вимагати внесення змін до цього договору або його розірвання у зв`язку із зміною істотних умов договору та обставин, якими вони керувалися під час укладення договору, зокрема у разі, погіршення умов туристичної подорожі, зміни її строків. Відповідно до ч. 8 ст. 20 Закону України «Про туризм», туроператор (турагент) зобов`язаний не пізніш як через один день з дня, коли йому стало відомо про зміну обставин, якими сторони керувалися під час укладення договору на туристичне обслуговування, та не пізніш як за три дні до початку туристичної подорожі повідомити туриста про таку зміну обставин з метою надання йому можливості відмовитися від виконання договору без відшкодування шкоди туроператору (турагенту) або внести зміни до договору, змінивши ціну туристичного обслуговування. Відповідно до ч. 11 ст. 20 Закону України «Про туризм», якщо під час виконання договору на туристичне обслуговування туроператор не в змозі надати значну частину туристичного продукту, щодо якого відповідно до договору на туристичне обслуговування сторони досягли згоди, туроператор повинен з метою продовження туристичного обслуговування вжити альтернативних заходів без покладення додаткових витрат на туриста, а в разі потреби відшкодувати йому різницю між запропонованими послугами і тими, які були надані. У разі неможливості здійснення таких заходів або відмови туриста від них туроператор зобов`язаний надати йому без додаткової оплати еквівалентний транспорт для повернення до місця відправлення або іншого місця, на яке погодився турист, а також відшкодувати вартість ненаданих туроператором туристичних послуг і виплатити компенсацію у розмірі, визначеному в договорі за домовленістю сторін. Відповідно до ч. 13 ст. 20 Закону України «Про туризм», права й обов`язки, відповідальність сторін та інші умови договору між туроператором і турагентом визначаються відповідно до загальних положень про агентський договір, якщо інше не передбачено договором між ними, а також цим Законом. З огляду на викладене, агентські та субагентські договори не створюють собою прав та обов`язків для споживача, який 1) не є стороною такого договору, 2) не є особою, на користь якої укладається такий договір. Замовник турпродукту як третя особа у договірних правовідносинах та його агентів та субагентів не наділявся правами, а отже, не може набувати обов`язків, та щодо такої особи не можуть застосовуватись жодні договірні санкції, які суттєво впливають на права та інтереси третьої особи, яка не є стороною таких правовідносин. Відповідач як туроператор несе відповідальність за невиконання умов договору про надання туристичних послуг у спірних правовідносинах. Правовідносини, які виникли між відповідачем та третіми особами, не можуть впливати на права позивача, який належно виконав умови договору. Майнову відповідальність несе суб`єкт туристичної діяльності, який порушив законодавство в галузі туристичної діяльності при наданні туристичної послуги, порушив умови договору між туристом і суб`єктом туристичної діяльності з надання туристичних послуг, та за вини якого замовнику (туристу) завдано збитків. Спір між туроператором та турагентом може бути вирішений в іншому провадженні. До такого висновку дійшов Верховний у постановах від 13 березня 2019 року у справі\~№750/9028/15-ц, 03 квітня 2019 року у справі\~№758/8046/15-ц, 03 липня 2019 року у справі\~№ 750/3695/17-ц. Стаття 10 Закону України «Про туризм» серед прав туристів передбачає право на відшкодування матеріальних і моральних збитків у разі невиконання або неналежного виконання умов договору. Відповідно до положень ст. 25 Закону України «Про туризм», турист має право на відшкодування матеріальних і моральних збитків у разі невиконання або неналежного виконання умов договору. Відповідно положень ст. 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуг) згідно з договором, за кожен день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі, коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 552 ЦК України, сплата (передання) неустойки не позбавляє кредитора права на відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Відповідно до п. 3.1. Правил користування готелями й аналогічними засобами розміщення та надання готельних послуг, затверджених наказом Державної туристичної адміністрації України №19 від 16.03.2004 року (далі Правила), готель має право укладати договір з замовником (споживачем) на бронювання номерів (місць) шляхом підписання його двома сторонами, а також шляхом прийняття заявки на бронювання за допомогою поштового, телефонного або іншого зв`язку (засобів електронної пошти, включаючи факсимільну), який дозволяє достовірно встановити належність заявки споживачу або замовнику. Договір вважається укладеним тільки в разі письмового акцепту готелем направленої йому заявки на бронювання та досягнення сторонами згоди в обумовленій формі щодо всіх істотних умов. Відповідно до п. 1.3 Правил, готельна послуга це дії (операції) підприємства з розміщення споживача шляхом надання номера (місця) для тимчасового проживання у готелі, а також інша діяльність, пов`язана з розміщенням та тимчасовим проживанням. Відповідно до п. 4.2 Правил, споживач має право розірвати договір про надання готельних послуг у будь-який час за умови оплати фактично наданих готелем послуг. Порядок розірвання договору на надання готельних послуг з замовником визначається договором та чинним законодавством. Відповідно до частин 1, 3 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Відповідно до положень ст. 653 ЦК України, у разі зміни договору зобов`язання сторін припиняються. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язаннями до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень ст. 907 ЦК України, договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. Відповідно до п. 9 вказаних Правил, оплата готельних послуг покупцем свідчить про те, що покупець погоджується з вищевказаними умовами. Відповідно до правової позиції ВП ВС, визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правова позиція ВП ВС у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Аналіз викладеного вище вказує, що відповідач у справі є належним відповідачем, оскільки є туроператором та несе відповідальність за невиконання умов договору про надання туристичних послуг позивачу, з огляду на скасування бронювання послуг проживання у спірний період. Суд відхиляє як неналежний доказ довідку, надану відповідачем щодо неналежності ТОВ «ПАРКТУР» як відповідача. Також суд вважає безпідставними з цього приводу твердження відповідача про те, що кошти за послуги бронювання були сплачені на рахунки інших суб`єктів туристичної діяльності. Оскільки визначення відповідача є правом позивача, а визначення належності відповідача обов`язком суду. Так, у ході судового розгляду справи судом було встановлено, що ТОВ «ПАРКТУР» є суб`єктом туристичної діяльності, та відповідно до Правил бронювання готельних послуг, відомостей з реєстру, з урахуванням норм Закону України «Про туризм», туроператором. Відповідно до частин 1, 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: - встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; - надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору; - встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором; - надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника). У частині 2 ст. 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц. Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами у справі, є грошовим зобов`язанням. Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до ч. 7 ст. 13, ч. 9 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей. Відповідно до положень ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Відповідно до ч. 7 ст. 13, ч. 9 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей. Разом з тим, згідно зі ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У ході судового розгляду справи судом було встановлено, що відповідач своєчасно не повернув позивачу сплачені нею за договором готельного обслуговування гроші за ненадані послуги проживання у готелі, які були скасовані, у зв`язку з карантинними обмеженнями, у загальному розмірі 13137,00 грн. Тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню за розрахунком позивача: 3% річних від простроченої суми боргу у розмірі 1288,15 грн, та сума боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 5530,57 грн. Розрахунки позивача відповідачем не спростовані, власного розрахунку інфляційних нарахувань та 3% річних відповідач суду не надав. Проте розмір неустойки, визначений позивачем, значно перевищує розмір збитків: 13137,00 грн розмір збитків, 156855,78 грн розмір неустойки, що розрахований позивачем. За таких обставин суд вважає можливим на підставі ст. 551 ЦК України зменшити розмір неустойки, що підлягає стягненню з 156855,78 грн до розміру збитків 13137,00 грн. При цьому суд вважає безпідставними позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача збитків у розмірі 2505,17 грн, оскільки такі є витратами позивача на оплату проїзду залізничним та автомобільним транспортом, та не входять до складу туристичних послуг не наданих відповідачем позивачу. Такі збитки позивача не підлягають відшкодуванню відповідачем, що відповідає викладеним вище нормам ЦК України, Закону України «Про туризм», Закону України «Про захист прав споживачів». Тим більше, суд враховує те, що частково вартість залізничних квитків за поїздку, яка не відбулась, була відшкодована позивачу АТ «Укрзалізниця». Отже, позовні вимоги [PERSON] є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Відповідно до частин 1, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Частиною 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено звільнення споживачів від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, та з відповідача на користь позивача слід стягнути вартість сплачених, але не наданих послуг, у загальному розмірі 13137,00 грн; три відсотка (3%) річних у розмірі 1288,15 грн; інфляційні втрати у розмірі 5530,57 грн; неустойку у розмірі 13137,00 грн, а загалом 33092,72 грн, у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити. При цьому суд, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 330,93 грн (179316,67 грн х 0,01 (1%) = 1793,17 грн (розмір судового збору за подання позовної заяви майнового характеру, з урахуванням ціни позову); 33092,72 грн х 1793,17 : 179316,67 грн = 330,93 грн).

Outcome: partial