Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-02 00:00:00

[PERSON] через свою представницю - адвокатку Кушнір А.С. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину. На обґрунтування поданого позову зазначив, що [PERSON] з 30.07.1977 по 19.10.2001 перебував у зареєстрованому шлюбі зі [PERSON] . Під час перебування у шлюбі у них народились двоє дітей, а саме син [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Спочатку родина Шмиголів проживала у с. Бужанка Лисянського району Черкаської області, після чого у листопаді 1980 року вони переїхали проживати до с. Боровиця Чигиринського району Черкаської області, де позивач почав працювати у колгоспі «Дружба». 16.09.1981 на підставі договору купівлі-продажу вони придбали житловий будинок по [ADDRESS] . Вказаний договір був посвідчений Боровицькою сільською радою. За час спільного проживання родина за рахунок спільних коштів подружжя утримувало будинок, були здійснені ремонті роботи, збільшена житлова площа будинку, побудовані господарські споруди. Рішенням Боровицької сільської ради від 14.11.1996 за № 5-22 [PERSON] у порядку приватизації була надана у власність земельна ділянка площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, яка розташована по [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу у 2001 році позивач перестав проживати у вказаному домоволодінні. Проте він був упевнений, що половина будинку належить йому, оскільки вказане майно придбано ними спільно під час перебування у шлюбі. [INFO] у тимчасово окупованому м. Севастополі помер старший син позивача [PERSON] , який був одружений із відповідачкою по справі [PERSON] . Згодом у 2018 році померла колишня дружина позивача [PERSON] . Позивачеві зі слів сторонніх людей було відомо, що колишня дружина мала намір скласти заповіт на відповідачку, проте [PERSON] був переконаний, що заповісти вона могла лише ту частину майна, яка належить їй особисто. У 2022 році під час поновлення документів на будинок по [ADDRESS] представницею - адвокат кою [PERSON] були зроблені відповідні адвокатські запити та отримані відомості, що будинок по [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] . Вказане право зареєстровано у Реєстрі речових прав на нерухоме майно 30.08.2021 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого приватним нотаріусом Костенко Н.В. Також на підставі свідоцтва про право на спадщину відповідачка стала власницею земельної ділянки під вказаним домоволодінням. Відповідно відповідачка у порядку спадкування отримала майно, яке не належало померлій. Тому позивач просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину номер 619 від 30.08.2021, видане приватним нотаріусом Костенко Н.В. на ім`я [PERSON] про спадкування нею житлового будинку по [ADDRESS] ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину номер 439 від 08.07.2021, видане приватним нотаріусом Костенко Н.В. на ім`я [PERSON] про спадкування нею земельної ділянки площею 0,254 га по [ADDRESS] (кадастровий номер: 7125480500:02:001:0510); визнати будинок [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на частину будинку [ADDRESS] . Ухвалою Чигиринського районного суду Черкаської області провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Під час підготовчого провадження судом за клопотанням представниці позивача - адвокатки Кушнір А.С. витребувана копія спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , копія якої на виконання ухвали суду була надана та долучена до матеріалів справи. Ухвалою Чигиринського районного суду Черкаської області від 12.05.2023 строк на проведення підготовчого провадження продовжено. Під час підготовчого провадження представниця позивача - адвокатка Кушнір А.С. позовні вимоги у частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину номер 439 від 08.07.2021, видане приватним нотаріусом Костенко Н.В. на ім`я [PERSON] про спадкування нею земельної ділянки площею 0,254 га по [ADDRESS] (кадастровий номер: 7125480500:02:001:0510) не підтримала та просила суд залишити їх без розгляду. Також представницею під час підготовчого провадження було подано клопотання про долучення додаткових доказів до матеріалів справи. Вказані докази суд не бере до уваги, оскільки під час їх подання представницею не дотримані вимоги ст. 83 ЦПК України щодо порядку подання доказів. Подана представницею позивача - адвокаткою Кушнір А.С. під час підготовчого провадження заява про зміну предмета позову не була прийнята судом до розгляду та повернута заявниці відповідно до ч. 5 ст. 49 ЦПК України, оскільки разом із такою заявою суду не були надані докази направлення її копії іншим учасникам справи, а саме відповідачці. Ухвалою Чигиринського районного суду Черкаської області від 23.05.2023 підготовче провадження у справі закрито, витребувано у Сагунівської сільської ради відомості з книги погосподарського обліку та копію рішення, на підставі якого померла [PERSON] набула право власності на спірне домоволодіння. У судовому засіданні представниця позивача - адвокатка Кушнір А.С. позов підтримала та просила суд його задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечувала. Суду додатково пояснила, що відповідно до вимог законодавства, чинного на період виникнення спірних правовідносин, позивач [PERSON] після укладення договору купівлі-продажу у 1981 році набув право власності на спірне домоволодіння, був його титульним власником. Після розірвання шлюбу та зміни місця проживання жодних правочинів, спрямованих на припинення його права власності або припинення його права на частку у спільному майні подружжя він не вчиняв. Відповідно має бути власником частини будинку і станом на момент звернення до суду, оскільки право власності є непорушним. Натомість під час оформлення спадкових прав після смерті [PERSON] відповідачка стала одноосібною власницею спірного будинку, оскільки з наданих документів вбачається, що померла набула право власності на все домоволодіння по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення сесії сільської ради № 47 від 12.10.2007. Натомість такого рішення сесія не приймала, право власності, набуте позивачем ще у 1981 році, не припинялось. Тому просила суд позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, правом подання відзиву не скористалась. Оскільки під час підготовки справи до розгляду судом було встановлено, що за адресою місцезнаходження спірного майна відповідачка не зареєстрована, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємці та громадських формувань місце здійснення нею господарської діяльності зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , яка відповідно до Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих території України від 22.12.2022 № 309 (у редакції від 17.02.2023) є тимчасово окупованою територією України, виклики відповідачки [PERSON] у судові засідання були здійснені відповідно до 12-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України". Відповідно у силу закону відповідачка вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. За таких обставин суд, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, з урахуванням згоди представниці позивача - адвокатки Кушнір А.С. на проведення заочного розгляду справи, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши представницю позивача, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Наявний між сторонами спір обумовлений правовідносинами щодо набуття права власності, а також стосується правовідносин щодо спадкування. Під час розгляду справи суд застосовує до спірних правовідносин норми чинного на час їх виникнення законодавства. Правовий висновок про можливість суду самостійно визначати норму права, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, висловлена Верховним Судом у постанові від 22.05.2019 (справа № 711/10437/17, провадження № 61-43157св18). Під час розгляду вказаної справи колегія суддів Другої судової палати КЦС ВС наголосила, що у випадку помилкового посилання позивача не на ту норму закону, суд, встановивши підстави позову, застосовує норму закону, яка регулює правовідносини сторін, незалежно від згоди на це позивача чи відповідача. Першочерговому дослідженню та аналізу підлягають правовідносини щодо набуття права власності позивачем на спільне сумісне майно подружжя. Цивільним кодексом Української РСР (у редакції 1963 року) були урегульовані серед іншого майнові і пов`язані з ними особисті немайнові відносини громадян між собою. У свою чергу сімейні відносини регулювалися відповідно сімейним законодавством (ст. 2 ЦК УРСР). На підставі ч. 1 ст. 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Статтею 44 ЦК УРСР надано визначення письмовим угодам, відповідно до якої у письмовій формі повинні укладатись угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців; інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу (ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР). Статтею 86 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) була передбачена приватна форма власності та надано визначення, що правом власності є врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Відповідно до статті 101 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) в особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його). У подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей може бути тільки один жилий будинок (або частина його), що належить на праві особистої власності одному з них або є в їх спільній власності. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором (ст. 128 ЦК УРСР). Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. За договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 224 ЦК УРСР). Згідно до вимог статті 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Законом УРСР «Про нотаріат» (Закон № 3377-08 від 25.12.1974) визначались органи і службові особи, уповноважені вчиняти нотаріальні дії. Відповідно до ст. 3 вказаного закону передбачалось, що у населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, нотаріальні дії, передбачені Законом СРСР "Про державний нотаріат" та цим Законом, вчиняють виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад народних депутатів. Нотаріальні дії у виконавчих комітетах міських, селищних, сільських Рад народних депутатів вчиняють голова, заступник голови або секретар виконавчого Комітету, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення нотаріальних дій. До переліку нотаріальних дій, які могли вчинятися виконавчими комітетами Рад народних депутатів у населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, на підставі Закону № 3377-08 від 25.12.1974, включено посвідчення інших угод (договорів, довіреностей та ін.), крім договорів про надання у безстрокове користування земельних ділянок для спорудження індивідуальних жилих будинків і угод, які стосуються майна, що знаходиться за кордоном, або прав, які мають бути здійснені за кордоном. Особисті і майнові відносини, які виникали в сім`ї між подружжям на час виникнення спірних правовідносин мали правове регулювання на підставі Кодексу про шлюб та сім`ю України (в редакції 1969 року). Вказаний кодекс має визначення спільної сумісної власності подружжя, до якої віднесено майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 22), а також роздільне майно подружжя, яке є власністю кожного із них. Роздільним майном подружжя є майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), за винятком коштовностей та предметів розкоші (ст. 24). Частки кожного із подружжя у разі поділу майна, яке є їхньою спільною сумісною власністю, відповідно до статті 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України (в редакції 1969 року) визнаються рівними. У свою чергу під час розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 30 квітня 1977 року уклали шлюб. Вказаний шлюб було укладено у Виконавчому комітеті Бужанської сільської ради Лисянського району Черкаської області, актовий запис № 14. Вказаний шлюб було розірвано 19.10.2001, про що Чигиринським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області складено актовий запис № 84, що підтверджено повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб за № 00030160189 від 31.03.2021 (а.с. 104-105). Під час перебування у шлюбі [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу будинку від 16.09.1981 придбав жилий будинок у с. Боровиця. Договір посвідчений нотаріально виконавчим комітетом Боровицької сільської ради народних депутатів Чигиринського району Черкаської області, зареєстровано в книзі для запису нотаріальних дій під № 40 (а.с. 63). Згодом вказаний договір зареєстровано у виконавчому комітеті Боровицької сільської ради народних депутатів Чигиринського району Черкаської області з відкриттям на ім`я [PERSON] особового рахунку, що підтверджено довідкою Виконавчого комітету Сагунівської сільської ради № 369 від 01.06.2023 (а.с. 182). Аналіз наведених фактів та обставин дає підстави для висновку, що позивач по справі разом зі своєю дружиною [PERSON] на підставі вказаного договору купівлі-продажу будинку набули право спільної сумісної власності на домоволодіння, що розташовано за адресою: [ADDRESS] . Відповідно у силу закону з моменту набуття права спільної сумісної власності частки кожного із подружжя є рівними. Оцінюючи підстави набуття права власності на спірний будинок [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29.11.2007 суд приходить до таких висновків. Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої приєдналась Україна 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Такі ж гарантії закріплені і у Цивільному кодексі України, зокрема статтею 321 визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 11 ЦК України підставами вимкнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2). Підстави набуття права власності визначені статтею 328 Цивільного кодексу України, відповідно до якої право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У свою чергу правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 202 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. З наданої суду копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29.11.2007 вбачається, що [PERSON] є власницею будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Підставою видачі вказаного свідоцтва зазначено рішення виконавчого комітету Боровицької сільської ради від 12.10.2007 за № 47 (а.с. 120). Право власності зареєстровано у Чигиринському виробничому підрозділі ЧООБТІ, на підтвердження чого надано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.11.2007 за № 16857063. У той же час з наданої суду копії рішення виконавчого комітету Боровицької сільської ради № 47 від 12.10.2007, яке зазначено як правова підстава набуття права власності на спірне домоволодіння за [PERSON] , встановлено, що вказане рішення не є правовстановлюючим документом, оскільки стосується затвердження звіту про виконання сільського бюджету за третій квартал 2007 року (а.с. 181) і не має жодного відношення до можливого набуття права власності [PERSON] . Як вже зазначено судом вище, наявними у матеріалах справи письмовими доказами підтверджено факт набуття права власності на спірне домоволодіння подружжям [PERSON] у 1981 році та його належності з моменту придбання до спільного сумісного майна подружжя. Юридичні факти, які б могли бути підставою припинення права приватної власності відповідно до норм чинного законодавства, судом не встановлені, правова підстава видачі на ім`я [PERSON] свідоцтва про право власності на вказане майно відсутня. При цьому суд враховує, що на момент видачі [PERSON] свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29.11.2007 та реєстрації права власності на підставі такого свідоцтва в силу закону вона вже була власницею частини вказаного домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 16.09.1981. За своєю суттю реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи. Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття такого права з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Вказані висновки суду узгоджуються із висновками Великої Палати Верховного Суду, наданими у постанові від 25.03.2021 у справі № 911/3594/17, висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, наведеними у постанові від 28.06.2023 у справі № 539/5295/21 (провадження № 61-6235св23). У свою чергу за своєю правовою природою свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто таке свідоцтво не породжує виникнення у відповідача відповідного права, а лише може фіксувати факт його наявності. Зазначений висновок суду кореспондується зі сталою практикою Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.03.2021 по справі № 756/4120/16-ц (провадження № 61-7721св20). Наявність відомостей у книгах погосподарського обліку про належність домоволодіння по [ADDRESS] одноосібно [PERSON] не спростовує такі висновки суду, оскільки погосподарський облік є видом первинного обліку, передбачений для накопичення і систематизації відомостей, які збирають сільські, селищні, міські ради територіальних громад по кожному з розташованих на їхній території сільських населених пунктів і які є необхідними для проведення державних статистичних спостережень, що визначено Інструкцією з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах, затвердженою Наказом Державної служби статистики України 11.04.2016 № 56. З аналізу наведених фактів та обставин суд приходить до переконання, що наявність на ім`я [PERSON] свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29.11.2007, яке було зареєстровано у визначеному законом порядку, не може бути визнано правовою підставою набуття права власності, оскільки підставою набуття права власності може бути лише правочин. У свою чергу під час розгляду справи судом встановлено, що визначена законом правова підстава набуття права власності [PERSON] на спірне домоволодіння одноосібно відсутня. Правовідносини щодо спадкування майна регулюються нормами Книги Шостої Цивільного кодексу України «Спадкове право». Під час аналізу спірних правовідносин у частині спадкування та оформлення відповідачкою своїх спадкових прав суд враховує наступне. Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). На підставі ст. 1219 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ст. 1223 ЦК України). Поняття заповіту надано законодавцем у статті 1233 Цивільного кодексу України, відповідно до якого заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Згідно до ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ст. 1268 ЦК України); Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ст. 1269 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З наявних у матеріалах справи письмових доказів судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , про що складено відповідний актовий запис № 77 (а.с. 101). За життя померла склала заповіт, посвідчений 02.05.2019 приватним нотаріусом Чигиринського районного нотаріального округу Костенко Н.В., зареєстровано в реєстрі за № 306, відповідно до якого вона все своє майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідала [PERSON] (а.с. 105). Вказаний заповіт на день відкриття спадщини не був змінений або скасований, що підтверджено Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 65490151 від 08.07.2021 (а.с. 107-108). Відповідачка по справі [PERSON] у визначений законом 6-місячний строк звернулась до приватного нотаріуса Черкаського районного нотаріального округу Костенко Н.В. із заявою про прийняття спадщини, після отримання якої нотаріусом була заведена спадкова справа. За наслідком аналізу наданих нотаріусу документів на підтвердження факту належності померлій домоволодіння по [ADDRESS] (зокрема свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29.11.2007 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.11.2007) на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 30.08.2021, зареєстровано в реєстрі за № 619. На підставі вказаного свідоцтва відповідачка набула права власності на спірне домоволодіння з реєстрацією набутого нею права у реєстрі речових прав. З урахуванням попередніх висновків суду вбачається, що на момент відкриття спадщини померла [PERSON] була співвласником лише частини домоволодіння по [ADDRESS] , відповідно спадкоємець за заповітом після її смерті [PERSON] набула право власності на все домоволодіння незаконно, набувши таким чином право власності також і на частку, яка належить позивачеві та не входила до спадкової маси. За таких обставин для захисту порушених прав позивача підлягає застосуванню норма закону, передбачена статтею 1301 Цивільного кодексу України, відповідно до якої свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає до задоволення у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідачки на користь позивача підлягають понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору у сумі 2 902,10 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved