Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-18 00:00:00

26 липня 2022 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Несвітайло Ігоря Івановича про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання недійсним договору дарування, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та припинення права власності. Звертаючись з позовом позивач просив встановити юридичний факт проживання [PERSON] однією сім`єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу у період з 2012 року по даний час; визнати квартиру, загальною площею 210 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ); визнати недійсним договір дарування квартири, загальною площею 210 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , від 17.02.2017 р. укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайло І.І. та зареєстрований у Реєстрі за № 94; скасувати рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Несвітайла І.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21.02.2017 р. № 33951467, на підставі якого було зареєстровано права власності [PERSON] на квартиру з наслідком чого припинити право власності (номер запису: 19113020) [PERSON] на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач вказує, що з 2012 року по теперішній час проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] , вони мають спільні права та обов`язки, позиціонують себе чоловіком та дружиною, мають спільне житло, спільний бюджет, організовують спільний відпочинок та пов`язані спільною працею. Також, позивач зазначила, що вони з [PERSON] придбали за спільні кошти квартиру, за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 210 кв.м, право власності на які було зареєстровано за [PERSON] . Однак, у червні 2021 р. позивачу стало відомо, що 17.02.2017 р. [PERSON] , приховано від неї, оформив спірну квартиру на свою падчерку [PERSON] , шляхом укладання договору дарування, чим порушив, на думку позивача, її право власності на квартиру, оскільки, спірна квартира була придбана [PERSON] за їхні спільні кошти. Ухвалою суду від 28 липня 2022 року відкрито провадження по справі, встановлено загальний порядок розгляду справи. Ухвалою суду від 19 вересня 2022 року задоволено заяву представника [PERSON] адвоката Дмітрієва Р.Б. про забезпечення позову, вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 773651051101, яка належить [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] . 25 жовтня 2022 року відповідачем [PERSON] було подано відзив, у відповідності до якого зазначено, що з 2012 року по даний час вони з [PERSON] проживають однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, ведуть спільне господарство, піклуються один про одного фактично як чоловік та дружина, що відповідно включає наявність у них спільних прав та обов`язків, зазначив, що вони з [PERSON] разом проживають у квартирі, яку вважають спільним житлом та ведуть в ній спільний побут. Також [PERSON] повідомив, що відчужив спірну квартиру на користь [PERSON] не повідомивши про це [PERSON] . Протокольною ухвалою суду від 28 листопада 2022 року задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків. Викликано для допиту, як свідків, наступних осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до слухання по суті. 23 січня 2023 року від [PERSON] було подано відзив на позовну заяву у якому вона заперечила проти задоволення позовних вимог, зазначила про відсутність доказів, які б підтверджували проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю, без реєстрації шлюбу. [PERSON] стверджувала, що договором купівлі-продажу квартири посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайлом І.І. 04.11.2016 р. за реєстраційним № 681, підтверджується, що [PERSON] набув спірну квартиру у особисту приватну власність, що на її думку, є підтвердженням того факту, що в період до 04.11.2016 року (дату посвідчення договору) [PERSON] не перебував ні з ким в фактичних шлюбних відносинах. Також [PERSON] зазначила, що договір дарування квартири було укладено між [PERSON] та [PERSON] з додержанням всіх норм законодавства України щодо дійсності правочинів, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним. [PERSON] заперечувала, що її колишній чоловік або вона укладали будь-яку угоду з найму спірної квартири, а також заперечувала факт того, що позивач зверталася до неї з питання отримання орендної плати, заперечила факт будь-якого особистого спілкування з позивачем, а також посилалася на необхідність застосування строку позовної давності до позовних вимог про визнання договору дарування недійсним та скасування рішення державного реєстратора. 08 лютого 2023 року від представника Позивача до суду надійшла відповідь на відзив. 14 лютого 2023 року протокольною ухвалою суду приєднано відзив на позовну заяву, поданий представником [PERSON] та відповідь на відзив, подану представником позивача до матеріалів справи. 16 березня 2023 року протокольною ухвалою суду було задоволено клопотання представника позивача про виклик свідка [PERSON] 22 березня 2023 року у судове засідання з`явився представник позивача адвокат Осипов Б.В. надав пояснення, в яких позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов у повному обсязі. Також, з`явилася представник [PERSON] адвокат Лисенко Т.С., надала пояснення, зазначивши, що [PERSON] не заперечує проти задоволення позовних вимог. [PERSON] та її представник, адвокат Тарасенко О.Ю. проти задоволення позовних вимог заперечували. [PERSON] зазначила, що [PERSON] придбав спірну квартиру за її особисті кошти, тому, і здійснив відчуження квартири, за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] на підставі договору дарування. [PERSON] зазначила, що кошти на придбання даної квартири, у розмірі 50 тисяч доларів США були їй подаровані її матір`ю. 19 квітня 2023 року у судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 22 червня 2023 року у судовому засіданні був допитаний свідок [PERSON] , досліджено наявні в матеріалах справи докази. Представник Позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник Відповідача [PERSON] визнав позовні вимоги в частині спільного проживання, надав свої пояснення по суті спору. [PERSON] та її представник заперечували проти задоволення позовних вимог, надали свої пояснення по суті спору. Судом оголошено перерву на 30 червня 2023 року для підготовки до судових дебатів. 28 липня 2023 року від [PERSON] до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи з підстав розірвання договору про надання правничої допомоги з її представником. 29 червня 2023 року від представника [PERSON] до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності. Також була надана промова у судових дебатах. В судове засідання 30 червня 2023 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Розгляд справи відкладено на 19 липня 2023 року. В судове засідання 19 липня 2023 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Від [PERSON] до суду надійшла заява про відкладення розгляду справи, яку суд не приймає до уваги, оскільки сторонам надавався час для підготовки промови в судових дебатах та з моменту оголошення перерви для підготовки відповідних дебатів пройшло майже один місяць. Представник позивача про причини неявки не повідомив. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, суд дійшов висновку про можливість завершення розгляду справи за відсутності сторін. Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, викладені у відповідних заявах по суті справи, а також надані у судових засіданнях пояснення, вислухавши свідків, суд встановив наступні обставини справи. Звертаючись до суду з відповідним позовом, [PERSON] зазначила, що з 2012 року по теперішній час проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] , вони мають спільні права та обов`язки, позиціонують себе чоловіком та дружиною, мають спільне житло, спільний бюджет, організовують спільний відпочинок та пов`язані спільною працею, а відтак просила встановити відповідний факт спільного проживання. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині встановлення юридичного факту проживання [PERSON] однією сім`єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу у період з 2012 р. по даний час, оскільки дана обставина визнана відповідачем [PERSON] та підтверджена наступними доказами. Свідок [PERSON] засвідчив, що йому відомо про факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] , фактично як подружньої пари. Він, як колишній чоловік [PERSON] , падчерки [PERSON] , разом із своєю сім`єю, неодноразово проводив час з [PERSON] та [PERSON] за спільним відпочинком, починаючи з 2012 р., на підтвердження чого, також, надав суду фотознімки його, [PERSON] , їх спільної з [PERSON] дитини, [PERSON] та [PERSON] . Зазначив, що [PERSON] та [PERSON] ведуть спільне господарство з розведення екзотичних тварин. Повідомив, що він, [PERSON] та їх спільна дитина неодноразово відвідували дане господарство. Свідок [PERSON] повідомила, що особисто знає [PERSON] та [PERSON] з 2013 року як подружню пару, що разом проживає, має спільний бізнес в селі Молодіжному де, вони займаються розведенням екзотичних тварин. Повідомила, що періодично допомагає [PERSON] та [PERSON] у ведення ними даної господарської діяльності. Свідок зазначила, що особисто знає [PERSON] , як дочку [PERSON] , що [PERSON] разом зі своїм чоловіком [PERSON] , дочкою [PERSON] та іншими родичами неодноразово була в неї на дачі у селі Молодіжному, що розташована поряд з місцем ведення [PERSON] та [PERSON] господарської діяльності. Свідок охарактеризувала стосунки між [PERSON] та [PERSON] як приязні. Повідомила, що [PERSON] допомагав дочці [PERSON] . [PERSON] з оплатою її навчання у вищому навчальному закладі. Свідок [PERSON] підтвердив, що особисто знайомий з [PERSON] , оскільки вона є його сестрою, також він підтвердив, що з 2012 року знайомий з [PERSON] , оскільки з цього часу [PERSON] та [PERSON] спільно проживають як пара та ведуть спільне господарство у чому він їм періодично допомагав. Також, під час дослідження судом фотознімків спільного відпочинку, весілля дочки [PERSON] , наданих позивачем, [PERSON] впізнав осіб зображених на фото, а також, підтвердив дати, коли ці фото були зроблені. Свідок [PERSON] повідомила, що особисто знає [PERSON] та [PERSON] які орендували в неї належну їй на праві власності квартиру, за адресою: [ADDRESS] , з грудня 2014 р. по лютий 2017 р. для їх спільного проживання. Свідок зазначила, що [PERSON] та [PERSON] позиціонували себе подружжям, спільно сплачували орендну плату, плату за користування комунальними послугами. З 16.09.2016 р. [PERSON] та [PERSON] по цей час проживають за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом про фактичне проживання у квартирі, виданим головою правління ОСББ «Суворовський 56-56А». Дану обставину, також, визнав відповідач [PERSON] . Свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зазначили, що їм відомо, що [PERSON] та [PERSON] проживають за даною адресою. Також, судом встановлено, що 14.06.2017 р. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було проведено державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру, за адресою: [ADDRESS] , на підставі акта приймання-передачі нерухомого майна від 16.09.2016 р., укладеного між [PERSON] та ТОВ «РЕАЛ-ГРУПП», договору від 16.09.2016 р. №138, укладеного між [PERSON] та ТОВ «РЕАЛ-ГРУПП». 04.11.2016 р. [PERSON] було відчужено на користь [PERSON] , в інтересах якого діяла [PERSON] , квартиру загальною площею 210 кв.м. за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайлом І.І., зареєстрованим в реєстрі за № 681. Після набуття у власність [PERSON] квартири за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] разом зі своєю дитиною, почали проживати у зазначеній квартирі. Станом на даний час, у даній квартирі проживає [PERSON] та їх спільна з [PERSON] дитина. Дана обставина сторонами не заперечувалася. Свідок [PERSON] підтвердив зазначену обставину. [PERSON] з моменту вселення у квартиру за адресою: [ADDRESS] , до червня 2021 року сплачував на користь [PERSON] та [PERSON] орендну плату. Дана обставина була визнана відповідачем [PERSON] та аналогічні за змістом показання щодо цього надав свідок [PERSON] 17.02.2017 р. [PERSON] було відчужено на користь [PERSON] спірну квартиру загальною площею 210 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайлом І.І., зареєстрованим в реєстрі за № 94. Відповідач [PERSON] підтвердив, що не повідомив [PERSON] про дану обставину. Свідок [PERSON] повідомив, що йому лише в червні 2021 року стало відомо про факт відчуження [PERSON] на користь [PERSON] спільної квартири. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.06.2020 р. у справі № 129/1033/13-ц наголосила на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. За таких обставин суд критично оцінює доводи [PERSON] про факт наявності у неї грошових коштів, які вона передала [PERSON] для придбання ним спірної квартири та подальшого її відчуження ним на користь [PERSON] , оскільки, відповідачкою на підтвердження власних доводів не надано жодних доказів. Більше того, її колишній чоловік підтвердив відсутність як у сім`ї та особисто у неї таких коштів. З урахуванням необхідності врахування зазначених Верховним Судом стандартів доказування сторонами заявлених обставин у цивільному процесі, суд приходить до висновку, що більш переконливішими є доводи позивача про придбання спірної квартири [PERSON] з [PERSON] за їх спільні кошти, адже, [PERSON] підтвердила наявність у них з [PERSON] необхідної суми коштів для придбання даного об`єкту нерухомості, дану обставину визнав сам відповідач [PERSON] . Наявними у матеріалах справи відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків підтверджено обсяг доходу [PERSON] за період з 2013 р. по 2016 р. у розмірі 1 123 788,18 грн. Також, наявними у матеріалах справи відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків підтверджено обсяг доходу [PERSON] за період з 2013 р. по 2016 р. у розмірі 2 732 500,20 грн. Також, суд звертає увагу, що надходження грошових коштів на користь [PERSON] та [PERSON] здійснювалося, переважно, за рахунок одного і того ж контрагента сторін, товариства з обмеженою відповідальністю «Інспекторат Україна». [PERSON] визнав обставину того, що зароблені ними з [PERSON] кошти, вони, зокрема, інвестували в придбання нерухомості, для придбання житла та для отримання пасивного доходу. Щодо посилань [PERSON] на рішення Київського районного суду м. Одеси від 07.09.2022 р. та постанову Одеського апеляційного суду від 12.12.2022 р. по справі № 947/19717/21, яким встановлено факт проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , то варто зазначити, що положеннями до ч.ч. 1 та 6 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. У зв`язку з чим, реєстрація місця проживання [PERSON] за адреса: [ADDRESS] , та, навіть, проживання за даною адресою не виключає їх спільне проживання з [PERSON] однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] . Тому, надані [PERSON] вищевказані судові рішення, не можуть використовуватися судом як докази на спростування факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю. Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положення ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачають, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Абзацом 1 ч. 2 ст. 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно із ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Частиною 1 ст. 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Положеннями ч. 4 ст. 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.05.2023 р. по справі № 215/1191/17 зроблено наступні правові висновки щодо застосування судами вищевикладених положень сімейного законодавства: у статті 74 СК України регулюються тільки майнові права та обов`язки жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. При цьому на рівні статті 74 СК України передбачено загальне правило: майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності цих осіб, поширюються положення глави 8 СК України; у статті 74 СК України закріплено спеціальний прийом юридичної техніки для того, щоб уникнути повторення норм СК України. Це означає, що майно, набуте цими особами за час спільного проживання, належить жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, на праві спільної сумісної власності. Тобто і для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на жінку та (або) чоловіка, який її спростовує. Жінка та (або) чоловік, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів; законодавець визначив в ст. 57 СК України випадки для подружжя, за яких майно є особистою приватною власністю. Такий же підхід має бути застосований і до жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зокрема, особистою приватною власністю для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, є: майно, набуте нею, ним до проживання однією сім`єю; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але за кошти, які належали їй, йому особисто; як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток жінки та чоловіка, може здійснюватися на підставі: (а) договору жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі; (б) рішення суду при наявності спору між жінкою та чоловіком, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постановах від 16.11.2022 р. по справі № 199/3941/20, від 11.04.2023 р. у справі № 444/3497/18 зазначено, що предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Разом з цим, ч. 1 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 10.05.2023 р. по справі № 215/1191/17 виклав правову позицію відносно того, що для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на жінку та (або) чоловіка, який її спростовує. Жінка та (або) чоловік, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Таким чином, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про встановлення факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2012 р. по даний час, оскільки, обставина спільного проживання [PERSON] та [PERSON] визнається самим відповідачем [PERSON] , підтверджується показаннями свідка [PERSON] , яка надавала їм в оренду належну їй на праві власності квартиру, підтверджується письмовим доказом, актом про фактичне проживання у квартирі, затвердженим головою правління ОСББ «Суворовський 56-56А» [PERSON] , також свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що з 2012 року [PERSON] та [PERSON] сприймалися ним як подружжя, спільно проживали, піклувалися один про одного. Факт ведення спільного господарства, спільної мети господарської діяльності та наявності спільного бюджету у [PERSON] та [PERSON] , також, було визнано відповідачем [PERSON] , що було також підтверджено показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Судом встановлено факти придбання за час спільного проживання [PERSON] та [PERSON] майна в інтересах сім`ї, а саме: квартири, за адресою: [ADDRESS] , для спільного проживання в ній [PERSON] та [PERSON] , та придбання квартири за адресою: [ADDRESS] , для отримання пасивного доходу в інтересах сім`ї. Дані обставини визнавалися відповідачем [PERSON] , підтверджені показаннями свідка [PERSON] , позивачем підтверджено наявність джерела надходжень грошових коштів, у сумі, що покриває витрати на придбання даних об`єктів нерухомого майна. За таких обставин, суд приходить до висновку про встановлення факту спільного сумісного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 2012 року по даний час та наявності підстав для визнання квартири, що знаходиться за адресю: [ADDRESS] об`єктом спільного сумісного майна [PERSON] та [PERSON] . Разом з цим слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 р. у справі № 338/180/17, від 30.01.2019 р. у справі № 569/17272/15-ц , від 22.10.2019 р. у справі № 923/876/16 та інших. Вирішуючи спір, суд з`ясовує: чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити. Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Такі висновки щодо тлумачення та застосування положень ст.ст. 3, 15 та 16 ЦК України, зокрема, викладені у постанові Верховного Суду від 22.02.2022 р. № 203/5561/16-ц. Судом встановлено, що за період спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, [PERSON] придбав у приватну власність квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за їх з [PERSON] спільні кошти, що визнається самим відповідачем [PERSON] . При цьому, [PERSON] відчужив зазначену квартиру на користь [PERSON] на підставі оскаржуваного договору дарування, без погодження даного правочину [PERSON] , що визнає сам відповідач [PERSON] та підтверджується текстом самого договору дарування від 17.02.2017 р. посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайлом І.І., зареєстрованим в реєстрі за № 94. Положеннями ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Положеннями ч.ч. 1-3 ст. 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Установлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України). За змістом ст. 216 ЦК України наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину. Разом з тим частиною третьою цієї статті передбачено, що загальні наслідки недійсності правочину застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Тобто, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна. Тобто відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину. Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду виснує, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором. Даний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 р. по справі № 125/2157/19. Судом встановлено, що [PERSON] укладаючи з [PERSON] оспорюваний договір дарування, об`єктивно могла знати про наявність у нього фактичних шлюбних відносин з [PERSON] , оскільки, наявними у матеріалах справи спільних [PERSON] , її чоловіка, доньки, [PERSON] та [PERSON] фотознімках, відеозаписах зафіксовано їх спілкування, спільний відпочинок, сприйняття нею пари [PERSON] та [PERSON] , як сім`ї. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили близькі відносини [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . З урахуванням викладеного, суд критично відноситься до заперечень [PERSON] стосовно відсутності у неї будь-яких відносин з [PERSON] . Оскільки, [PERSON] не надавала свою згоду на укладення оспорюваного договору дарування квартири від 17.02.2017 р. № 94, яка була придбана за період спільного проживання [PERSON] та [PERSON] , однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд приходить до висновку, що з метою ефективного відновлення порушеного відповідачами права власності [PERSON] , необхідно задовольнити позовні вимоги про визнання недійсним даного договору дарування, скасування рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Несвітайла І.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21.02.2017 р. № 33951467, на підставі якого було зареєстровано право власності [PERSON] на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за наслідком чого припинити право власності (номер запису: 19113020) [PERSON] на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Щодо посилань [PERSON] про необхідність застосування до вказаних позовних вимог строку позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідач [PERSON] визнав обставину того, що не повідомив [PERSON] про факт укладення між ним та [PERSON] договору дарування квартири від 17.02.2017 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайлом І.І., зареєстрованого в реєстрі за № 94. Свідок [PERSON] підтвердив факт сплати ним оренди за спірну квартиру до червня 2021 р. За таких обставин, [PERSON] , отримуючи орендну плату за квартиру до червня 2021 року обґрунтовано розраховувала, що квартира за адресою: [ADDRESS] , перебуває у власності [PERSON] . Окрім того, суд враховує наступні правові висновки, викладені Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 р. по справі № 212/10842/19. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України). Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства. До вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом (частини перша - друга статті 20 СК України). Позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (стаття 72 СК України). Тлумачення статті 72 СК України, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що: в силу вказівки в частині другій статті 74 СК правила передбачені для позовної давності для поділу майна подружжя поширюються і на випадки поділу майна жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі; законодавець розмежував випадки для подружжя, коли позовна давність застосовується (після розірвання шлюбу) та коли не застосовується (коли шлюб не розірвано). Вочевидь, такий же критерій має бути і щодо позовної давності для поділу майна жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Тобто, позовна давність не застосовується коли жінки та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. І, навпаки, позовна давність застосовується, якщо жінки та чоловік припиняють проживають однією сім`єю. Як [PERSON] так і [PERSON] наполягають, що вони з 2012 р. по даний час перебувають у фактичних шлюбних відносинах, дана обставина встановлена дослідженими під час судового розгляду доказами. У зв`язку з чим, оскільки [PERSON] та [PERSON] продовжують проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу, то до позовних вимог, заявлених позивачем на відновлення її порушеного права власності на нерухоме майно, набуте у власність [PERSON] за їх спільні кошти, не можуть застосовуватися строки позовної давності. Частинами 1-3 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судом встановлено, що позивачем сплачено судовий збір у загальному розмірі 4 962 (чотири тисячі дев`ятсот шістдесят дві) гривні, який складається з судового збору за подачу позову - 4 465,8 грн. та судового збору за забезпечення позову - 496,2 грн. Враховуючи, що позовні вимоги позивача задоволено в повному обсязі, то вказана сума судового збору підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved