Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-24 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , третя особа виконавчий комітет Кам`янець-Подільської міської ради як орган опіки та піклування про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання та визначення місця проживання дитини з батьком. В обгрунтування позовних вимог вказує, що з 21.02.2020 р. перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . В шлюбі народився син [PERSON] , [INFO] . 13.10.2021 р. рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду шлюб розірваний. Після розлучення син залишився проживати з матір`ю. За домовленістю з відповідачем з вівторка по п`ятницю син проживав з ним. Якщо відповідач їхала у відрядження чи відлучалась з особистих питань, син залишався з ним і на довший строк. Оскільки син протягом тижня тривалий час перебував з ним, то в своєму помешканні він створив належні умови для проживання дитини. Позивач опікувався інтересами і потребами дитини, піклувався про нього, займався вихованням сина, слідкував за здоров`ям та розвитком дитини. Вважає, що ним створені найкращі умови для проживання сина з ним. У березні 2022 р. зв`язок з колишньою дружиною втратився і йому не було нічого відомо про місце перебування сина. 22.04.2022 р., 25.05.2022 р., 01.06.2022 р. звертався до поліції з заявою про розшук дитини. Згідно інформації ст. лейтенанта поліції Сінькової В. стало відомо, що колишня дроужина разом з дитиною виїхала до Італії, але адресу не повідомила. Згоди на виїзд дитини за кордон він не давав. Вважає, що зміна місця проживання дитини є розривом із соціальними зв`язками, спричиненням психоемоційного стресу для малолітнього сина тому існує нагальна потреба повернення дитини за попереднім місцем проживання. Просить визнати незаконним переміщення та утримання громадянкою України [PERSON] [INFO] на території Італії малолітньої дитини громадянина України [PERSON] , [INFO] . Зобов?язати [PERSON] [INFO] повернути малолітню дитину [PERSON] , [INFO] до місця постійного проживання в Україну за адресою: [ADDRESS] . У випадку невиконання [PERSON] [INFO] рішення у добровільному порядку, відібрати у [PERSON] [INFO] малолітню дитину [PERSON] , [INFO] і передати батькові [PERSON] [INFO] для забезпечення повернення дитини до постійного (звичайного) місця проживання Україна за адресою: [ADDRESS] . Покласти витрати, пов?язані з поверненням дитини до України на батька [PERSON] [INFO] . Допустити негайне виконання рішення суду в частині повернення малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] до місця постійного проживання в Україні, за адресою: [ADDRESS] . Визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] на мою користь судові витрати по справі. Ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 20.09.2022 р. відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 15.11.2022 р. зобов`язано Виконавчий комітет Кам`янець-Подільської міської ради в особі органу опіки та піклуваннянадати висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, матері та батька та на підставі інших документів, які стосуються справи. Ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 19.04.2023 р. закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. В суді позивач та його представник позов підтримали, просять задовольнити. В суді представник відповідача позов не визнав, заперерчив проти його задоволення мотивує тим, що у зв`язку з збройною агресією росії відповідачка була змушена виїхати з України разом з дитиною, щоб убезпечити його від війни. Спочатку відповідачка приїхало до Польщі, потім переїхало до Італії. Виїзд дитини за кордон був з відома та згоди батька, який проваджав їх. На даний час відповідачка проживає в м. Мілан, їй надала притулок італійська сім`я, [PERSON] працює, дитина відвідує державний дитячий садок. Дитина перебуває в комфортному для неї середовищі. У зв`язку з продовженням збройного конфлікту п овернення дитини в Україну буде наражати дитину на небезпеку. Просить відмовити в задоволенні позову. В суді представник органу опіки та піклування не заперечила проти задоволення позову. Заслухавши сторони, свідка, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 13 жовтня 2021 року. В шлюбі народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] від 24.05.2022 р., виданого повторно. Згідно довідки ДНЗ № 17 № 6 від 25.05.2022 р. [PERSON] дійсно відвідував групу раннього віку ДНЗ № 17. Батько дитини приймав активну участь у вихованні дитини, привозив та забирав ЗДО, був активним учасником освітньо-виховного процесу. Відповдіно довідки ФОП [PERSON] від 31.05.2022 р. [PERSON] спостерігався в клініці « [PERSON] » з народження по [INFO] [PERSON] та малолітній син [PERSON] зареєстровані в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується довідкою № 646 про склад зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 30.05.2022 р. Згідно акту обстеження житлово-побутових умов, створених [PERSON] для проживання малолітнього [PERSON] від 24.10.2022 р., складеного працівниками служби у справах дітей Кам`янець-Подільської міської ради, позивач проживає в квартирі [ADDRESS] . Квартира складається з 3 кімнат, умови проживання задовільні. Для дитини облаштована окрема кімната, у якій є диван, компьютерний стіл-стінка, крісло, дитячі іграшки, речі. В квартирі проживають 3 особи: позивач, мати та дружина позивача. Рішенням Кам`янець-Подільського міськарйонного суду від 07.07.2022 р. стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього [PERSON] в розмірі частим всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно квитанцій Приватбанку [PERSON] протягом 2021 -2022 р. переказав на ім`я [PERSON] на утримання малолітньої дитини грошові кошти: 12.06.2021 р. 500 грн., 04.06.2021 р., 400 грн., 01.06.2021 р. 173,07 грн., 29.06.2021 р. 400 грн., 17.06.2021 р. 110 грн., 17.06.2021 р. 400 грн., 01.12.2021 р. 1005 грн., 01.08.2021 р. 1005 грн., 10.08.2021 р. 1005 грн., 02.11.2021 р. 3004 грн., 17.02.2022 р. 2147 грн., 01.04.2022 р. 6025,31 грн. Згідно характеристики на [PERSON] за місцем проживання, останній характеризується позитивно, зарекомендував себе як зразковий громадянин, що підтримує добрі стосунки як у сім`ї, так і в спілкуванні з сусідами. 27.02.2022 р. [PERSON] разом з дитиною виїхала з України до Італії де перебуває на даний час з дитиною. Відповідно довідки про реєстрацію від 18.08.2022 р. [PERSON] проживає в будинку [PERSON] в [ADDRESS] . Згідно заяви № 772159 від 31.10.2022 р. [PERSON] зарахований до дитячого садка на 2022/2023 рік освіти. У зв`язку з перебуванням дитини за кордоном [PERSON] оголосив її в розшук. Позивач вважає, що переміщення дитини за кордон без його згоди є незаконним у зв`язку з чим звернувся з заявою про сприяння поверненню дитини відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, яка була спрямована до Міністерства юстиції Італійської Республіки для розгляду та вжиття заходів відповдіно до Конвенції. Суд у справах неповнолітніх м. Мілана рішенням від 20 січня 2023 р. відмовив у повернені дитини в Україну. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ч. 1 ст. 160 СК України). За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного зних, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини,що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Верховний Суд у постанові від 23 червня 2021 року у справі № 641/9040/19 виклав висновок про те, що спори стосовно місця проживання та здійснення піклування про дитину не є предметом розгляду справ про повернення дитини на підставі Гаазької конвенції і вирішуються судом держави постійного місця проживання малолітньої дитини. Тобто вони є відмінними від спору батька та матері щодо місця проживання малолітньої дитини, а також спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї. Верховний Суд у справі № 522/97/20 вказав, що виходячи зі змісту Гаазької конвенції від 25.10.1980 р. Про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 Гаазької конвенції); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «а» частини першої статті 3 Гаазької конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Гаазької конвенції). Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділених правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування нею, без згоди якого відбулась зміна місця проживання дитини. Зазначені критерії фактично визначають наявність підстав розглядати питання про повернення дитини на підставі Гаазької конвенції. За відсутності встановлених цих критеріїв Гаазька конвенція навіть не підлягає застосуванню. Позивач сам підтверджує наявність цих критеріїв. Переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та б) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування (частина перша статті 3 Гаазької конвенції). Відповідно до ст.. 12 Конвенції якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. Незважаючи на положення статті 12 Гаазької конвенції, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (частина перша статті 13 Гаазької конвенції). Ніяке рішення, прийняте відповідно до цієї Конвенції, щодо повернення дитини, не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування (стаття 19 Гаазької конвенції). Рішенням суду у справах неповнолітніх [PERSON] від 20 січня 2023 року заяву про повернення неповнолітньої дитини, подану батьком неповнолітнього [PERSON] відповідно до ст. 7 Закону від 15 січня 1994 р. п. 64 про ратифікацію та виконання Гаазькою конвенції від 25.10.1980 р. відмовлено. Суд врахував обставину, за якою дитина разом з матір`ю покинула Україну, щоб уникнути насідків військового конфлікту, який відбувається в Україні та те, що виїзд неповнолітнього був спільним з батьком і відбувся за його згодою, а також відмову матері повертати малолітню дитину в Україну з огляду на продовження збройного конфлікту, і малолітня дитина у разі повернення до України може щоденно та постійно потрапляти в ситуації, які загрожують його життю та здоров`ю. Верховний Суд висловлює позицію, що у контексті розгляду поданого в межах Гаазької конвенції запиту про повернення, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі винятків, передбачених Гаазькою конвенцією, які стосуються плину часу (ст.12), умов застосування Конвенції (ст.13 (а)) і існування «серйозного ризику» (ст.13 (b)), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (ст.20). На даний час в Україні триває збройний конфлікт, який є серйозним ризиком того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Перебування відповідача в Республіці Італії є тимчасовим на період збройного конфлікту, оскільки [PERSON] отримала статус біженця. З урахуванням наведених обставин суд приходить до висновку, що позов [PERSON] про повернення дитини не підлягає задоволенню. Питання визначення місце проживання дитини разом з батьком позивач визначив як похідне від вимоги про повернення дитини в Україну. Визначення місця проживання дитини з батьком передбачає оцінку умов проживання дитини в Україні та в Республіці Італія. За відсутності належних доказів оцінки умов проживання відповідача та дитини в Італії, складених уповноваженим органом цієї країни, наданий позивачем акт обстеження житлово-побутових умов, від 24.10.2022 р. не вказує на переваги якості умов проживання малолітнього сина в Україні над аналогічними умовами у Республіці Італія. Висновок органу опіки та піклування, затверджений рішенням 27 сесії Кам`янець-Подільської міської ради 23.03.2023 р. № 39/27 про доцільність повернути малолітнього [PERSON] батькові [PERSON] , визначивши місце проживання дитини з батьком суд не приймає до уваги, оскільки є необґрунтованим, так як позивачем не надано доказів, що підтверджують, що дитині буде краще проживати з батьком, а не з матір`ю. При цьому суд враховує вік дитини та прив`язаність дитини до матері. Покази Свідка [PERSON] , яка показала, що [PERSON] не належним чином виконує обов`язки по догляду за дитиною суд не бере до уваги так як не стосуються предмету спору. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Враховуючи інтереси малолітньої дитини, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed