Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ. В обґрунтування позову зазначила, що сторони перебували у шлюбі, під час якого придбали квартиру [ADDRESS] , право власності на яку зареєстроване за [PERSON] . Вказана квартира є спільною сумісною власністю сторін як подружжя. З підстав, передбачених ст.ст.60, 70, 71 СК України позивач просила поділити спільне майно подружжя між сторонами, визнавши за нею та відповідачем право спільної часткової власності на вказану квартиру з частками по . [PERSON] пред`явив до суду зустрічний позов про поділ спільного майна, заявивши вимоги визнати спірну квартиру об`єктом його особистої приватної власності як таку, що була придбана за його особисті кошти, та поділити інше спільне майно, виділивши [PERSON] : телевізор марки «LG» вартістю 9839,00 грн., кухню вартістю 20000,00 грн., холодильник марки «LG» вартістю 5600,00 грн., мультиварку вартістю 950,00 грн., м`яку частину вартістю 12000,00 грн., морозильну камеру вартістю 6500,00 грн., мікрохвильову піч вартістю 3850,00грн., диван-ліжко вартістю 3500,00 грн., диван-ліжко вартістю 2500,00 грн., передпокій (стінку) вартістю 3400,00 грн., шафу для взуття вартістю 650,00 грн., шафу вартістю 8500,00грн., спальний гарнітур вартістю 12000,00 грн., електричну плиту вартістю 3500,00 грн., пральну машинку вартістю 2800,00 грн., пилосмок миючий вартістю 1800,00 грн., електричну м`ясорубку вартістю 800,00 грн., пароварку вартістю 600,00 грн., чайник електричний вартістю 380,00 грн., витяжку вартістю 800,00 грн., ноутбук вартістю 4500,00 грн., меблеву стінку вартістю 2500,00 грн., а всього майна на загальну суму 106969,00 грн., та стягнути з [PERSON] на його користь грошову компенсацію вартості частини цього майна в сумі 53484,50грн. Вимоги зустрічного позову обґрунтовуються тим, що на придбання спірної квартири використано виключно кошти [PERSON] , які він отримав від своєї сестри, у договорі купівлі-продажу квартири відсутнє застереження щодо її віднесення до спільного майна подружжя та докази того, що [PERSON] надавала згоду на його укладення. Крім того, сторонами за час шлюбу набуто інше індивідуально визначене майно, яке він бажає поділити, залишивши його [PERSON] та стягнувши з неї грошову компенсацію вартості його частки. Під час розгляду справи [PERSON] та її представник адвокат Бабік К.В. повністю підтримали вимоги первісного позову. [PERSON] пояснила, що спірна квартира була придбана [PERSON] за час їх шлюбу для забезпечення потреб їх сім`ї, яка складалась з них та трьох неповнолітніх дітей, за рішенням чоловіка вона не працювала, здійснюючи догляд за дітьми та піклуючись про створення належних побутових умов сім`ї. Вимоги зустрічного позову [PERSON] позивачка за первісним позовом [PERSON] визнала частково. Вона заперечила віднесення до спільного майна подружжя одного дивану-ліжка, зазначивши, що сплатила за нього кошти [PERSON] , ноутбука, який придбавався для їх дочки, а також морозильної камери та мікрохвильової печі, які [PERSON] дарував їй на свята. [PERSON] підтвердила, що решту зазначеного у зустрічному позові майна вони з [PERSON] дійсно набули за час шлюбу, проте заперечила зазначену у позові вартість кожної речі, пояснивши, що ціни на нього значно завищені, а внаслідок зносу більша його частина наразі взагалі втратила цінність. [PERSON] просила суд поділити зазначене у зустрічному позові індивідуально визначене майно між нею та [PERSON] в натурі, наполягала на залишенні їй телевізора марки «LG», холодильника марки «LG», морозильної камери, мікрохвильової печі, електричної плити, електричної м`ясорубки та шафи-купе. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та його представник адвокат Шумра І.В. вимоги первісного позову [PERSON] не визнали, наполягали на задоволенні зустрічного позову та визнанні спірної квартири об`єктом особистої приватної власності [PERSON] . Останній в суді пояснив, що [PERSON] за час шлюбу не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї, у той час як [PERSON] весь час працював та мав стабільний заробіток. Для придбання квартири він отримував кредит у фінансовій установі розміром 8000 доларів США, ще 17500 доларів США на її придбання отримав від своєї сестри [PERSON] , з яких 8000 доларів США вона йому подарувала. При цьому [PERSON] жодних коштів у придбання квартири не вкладала, борги віддавати не допомагала. З метою погашення боргів за придбання квартири він отримував невеликі позики на сплату чергових платежів. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані сторонами докази та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову та часткового задоволення зустрічного позову. При цьому суд встановив та врахував наступне. Судом встановлено і учасниками процесу не оспорюється, що [PERSON] та [PERSON] з 22.04.1990 перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 06.12.2022, що набрало законної сили 06.01.2023. З договору купівлі-продажу від 03.09.2004, посвідченого приватним нотаріусом Кузнецовського міського нотаріального округу Приймасом В.О., вбачається, що [PERSON] придбав у [PERSON] та [PERSON] трикімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 67,3кв.м. Як вбачається з Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 4630202 від 03.09.2004, виданого КП «Кузнецовське міське бюро технічної інвентаризації», право приватної власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , набуте на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу, зареєстроване 03.09.2004 вказаним комунальним підприємством, про що виконано запис № 445-852. Таким чином, дослідженням вищезазначених документів встановлено, що спірна квартира придбана за час шлюбу [PERSON] та [PERSON] . Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим, згідно ст.57 СК України, майно дружини, чоловіка, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, або на підставі договору дарування чи в порядку спадкування, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Статтею 60 СК України передбачено презумпцію віднесення придбаного за час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач [PERSON] звільняється від обов`язку доведення цієї обставини, у той час як тягар доведення тієї обставини, що спірна квартира придбана за кошти, належні особисто [PERSON] , покладається на відповідача. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. У своїх поясненнях в судовому засіданні відповідач [PERSON] зазначив, що квартира була придбана ним для дітей та в інтересах сім`ї. З метою її придбання він звертався до фінансової установи за отриманням кредиту, частину коштів йому надала його сестра. Допитана за клопотанням сторони відповідача свідок [PERSON] суду показала, що вона є рідною сестрою [PERSON] . [PERSON] з сім`єю, як показала свідок, до придбання спірної квартири проживав разом з родичами, власного житла не мав. [PERSON] мала у власності однокімнатну квартиру, яку продала у 2004 році, подарувавши [PERSON] грошові кошти у розмірі 8000 доларів США, для придбання ним власної квартири, при цьому будь-яких письмових договорів вони не укладали. Свідкові було зрозуміло, що квартиру він має намір придбати для сім`ї. Передання грошових коштів у розмірі приблизно 8000 чи 9000 доларів США від [PERSON] до [PERSON] підтвердив і допитаний судом свідок [PERSON] . У відповідності до ст.ст.76- 78, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. При цьому, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доводи [PERSON] про отримання ним в подарунок від [PERSON] коштів у розмірі 8000 доларів США, використаних ним для придбання спірної квартири, не ґрунтуються на вимогах закону, адже відповідно до ч.5 ст.719 ЦК України, договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Суду не подано доказів у підтвердження укладення між [PERSON] та [PERSON] договору дарування валютних цінностей. Пояснення свідків в цьому випадку не є належними та достатніми доказами, а тому правового значення не мають. Будь-яких інших доказів, крім показань свідків [PERSON] та [PERSON] , у підтвердження належності спірної квартири до особистої приватної власності відповідача за первісним позовом як такої, що придбана за його особисті кошти, суду не надано та про їх існування не зазначено. Судом встановлено, що 03 вересня 2004 року [PERSON] з АППБ «Аваль» було укладено кредитний договір № 014/53/13766, за умовами якого він отримав кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії з лімітом 8000 доларів США на умовах поворотності, строковості та платності. З пояснень [PERSON] в судовому засіданні судом встановлено, що кредитні кошти він отримав для придбання квартири [ADDRESS] . Такі його пояснення узгоджуються і з датою укладення договору купівлі-продажу вказаної квартири. Відповідно до ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вищезазначені положення закону свідчать про те, що майно, придбане [PERSON] за кредитні кошти під час шлюбу з [PERSON] , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Сторони мають спільних дітей: сина [PERSON] , [INFO] , дочок [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідними свідоцтвами про їх народження. Суд зауважує, що молодша дочка сторін народилась через три роки після укладення [PERSON] договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , що підтверджує пояснення позивачки про підтримання нею з [PERSON] шлюбних стосунків, здійснення прав та обов`язків подружжя на час укладення вказаного договору. Як вбачається з копії паспорта [PERSON] серії [NUMBER] , виданого 28.10.1999 Кузнецовським МВ УМВС України в Рівненській області, її місце проживання зареєстроване у квартирі [ADDRESS] з 01 жовтня 2004 року, тобто менше ніж через один місяць після придбання вказаної квартири. Учасниками процесу не оспорюється, що вказана квартира з часу її придбання використовувалась для проживання подружжя [PERSON] та їх дітей. З огляду на оспорення належності спірної квартири до особистої власності [PERSON] стороною позивача за первісним позовом, неподання будь-яких доказів окремого проживання сторін станом на момент укладення договору її купівлі-продажу, доказів ведення ними на той час окремого господарства чи наявності у них окремих бюджетів, суд дійшов висновку про недоведеність відповідачем за первісним позовом [PERSON] тієї обставини, що квартира за адресою: [ADDRESS] , право приватної власності на яку за ним зареєстроване, що була придбана за час шлюбу подружжя [PERSON] , є його особистою приватною власністю. Оскільки правову презумпцію належності придбаного за час шлюбу майна до спільного майна подружжя [PERSON] не спростовано, суд вважає, що вказана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Статтею 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відтак, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, одночасно з припиненням права спільної сумісної власності на нього, у співвласників виникає право спільної часткової власності. Разом з тим, оскільки позивачка за первісним позовом не заявляє вимог про поділ спільного майна в натурі, визначенню підлягають ідеальні частки сторін у праві спільної часткової власності. Передбачені ст.70 СК України підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві власності на спільне майно відсутні, і сторони про їх наявність не заявляють. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що за кожною зі сторін слід визнати право власності на частину квартири [ADDRESS] . Вирішуючи вимоги про поділ іншого майна подружжя, суд враховує наступне. Відповідачкою за зустрічним позовом [PERSON] визнано придбання за час шлюбу та належність до спільного майна подружжя наступних речей, зазначених у зустрічному позові: телевізора марки «LG», кухні, холодильника марки «LG», мультиварки, м`якої частини, одного дивану-ліжка, меблевої стінки передпокою, шафи для взуття, шафи, спального гарнітуру, електричної плити, пральної машинки, пилосмока миючого, пароварки, чайника електричного, витяжки, меблевої стінки. Разом з тим, з вартістю кожної з цих речей, зазначеною у зустрічному позові, [PERSON] не погоджується. Крім того, вона вказала, що морозильна камера та мікрохвильова піч були подаровані [PERSON] їй з нагоди свят, а тому є її особистою власністю. Також [PERSON] зазначила, що ще один диван-ліжко, а також електрична м`ясорубка були придбані нею за «дитячі» кошти, а ноутбук вони придбавали для дитини. При цьому [PERSON] , визнаючи придбання за час шлюбу з [PERSON] морозильної камери та мікрохвильової печі, не надала будь-яких доказів у підтвердження тієї обставини, що вказані речі є подарунком, а така обставина позивачем за зустрічним позовом [PERSON] оспорюється. Отже, суд дійшов висновку про те, що вказані речі підлягають врахуванню при поділі спільного майна подружжя. Врахуванню при поділі спільного майна подружжя підлягає також електрична м`ясорубка, отримання коштів за яку від [PERSON] [PERSON] оспорюється. Разом з тим, [PERSON] визнав, що [PERSON] віддала йому гроші за один придбаний диван-ліжко. [PERSON] також визнано, що ноутбук придбавався ними для дитини. З урахуванням положень ч.1 ст.64, ст.174 СК України, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для врахування вказаних речей при поділі майна [PERSON] та [PERSON] . Ціна морозильної камери у розмірі 3506,00 грн. підтверджується видатковою накладною ПАТ «Світ електроніки» № М10-000877 від 28.12.2012, а ціна мікрохвильової печі у розмірі 2499,00 грн. - відповідним фіскальним чеком. Отже, ці речі підлягають включенню до складу спільного майна подружжя, що підлягає поділу, саме по такій вартості. Доказів у підтвердження вартості інших речей позивачем за зустрічним позовом [PERSON] суду не надано, у той час як така зазначена ним у зустрічному позові їх вартість відповідачкою за зустрічним позовом [PERSON] оспорюється. За таких обставин суд дійшов висновку про необхідність включення до складу спільного майна подружжя телевізора марки «LG» по ціні 3000,00 грн., кухонного гарнітуру - по ціні 2000,00 грн., холодильника марки «LG» - по ціні 3500,00 грн., мультиварки - по ціні 500,00 грн., дивану-ліжка - по ціні 600,00 грн., меблів передпокою (стінки) - по ціні 1000,00 грн., шафи для взуття - по ціні 400,00 грн., шафи-купе - по ціні 1500,00 грн., електричної плити - по ціні 1000,00 грн., пральної машинки - по ціні 1500,00 грн., пилосмока - по ціні 500,00 грн., електричної м`ясорубки - по ціні 400,00 грн., електрочайника - по ціні 100,00 грн., витяжки - по ціні 200,00 грн., як максимальної неоспорюваної сторонами ціни кожної речі, оскільки саме таку вартість зазначених речей назвала [PERSON] . Разом з тим, [PERSON] , визнаючи, що нижченаведене майно належить до спільного майна подружжя та заперечуючи зазначену [PERSON] його вартість: меблевої м`якої частини (12000,00 грн.), меблевого гарнітуру спальні (12000,00 грн.), меблевої стінки (2500,00грн.), пароварки (600,00 грн.), не навела суду їх вартість, яка б нею не оспорювалась. За таких обставин суд дійшов висновку про необхідність включення цього майна за цінами, вказаними позивачем за зустрічним позовом [PERSON] . Таким чином, суд визнав доведеним, що обсяг майна, заявленого сторонами, яке набуте подружжям [PERSON] під час шлюбу та підлягає поділу між ними, складається з: телевізора марки «LG» вартістю 3000,00 грн., кухонного гарнітуру вартістю 2000,00 грн., холодильника марки «LG» вартістю 3500,00 грн., мультиварки вартістю 500,00 грн., меблевої м`якої частини вартістю 12000,00 грн., морозильної камери вартістю 3506,00 грн., мікрохвильової печі вартістю 2499,00 грн., дивану-ліжка вартістю 600,00 грн., меблів передпокою (стінки) вартістю 1000,00 грн., шафи для взуття вартістю 400,00 грн., шафи-купе вартістю 1500,00 грн., меблевого гарнітуру спальні вартістю 12000,00 грн., електричної плити вартістю 1000,00 грн., пральної машинки вартістю 1500,00 грн., пилосмока миючого вартістю 500,00 грн., електричної м`ясорубки вартістю 400,00 грн., пароварки вартістю 600,00 грн., електрочайника вартістю 100,00 грн., витяжки вартістю 200,00 грн., меблевої стінки вартістю 2500,00 грн., а всього з майна на загальну суму 49305,00 грн. Відповідно до ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Під час розгляду справи відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] заперечила проти залишення усього індивідуально визначеного майна у своїй власності з присудженням сплати нею на користь [PERSON] грошової компенсації вартості його частки, та наполягала на поділі цього майна між ними в натурі. Враховуючи обсяг майна, заявленого позивачем за зустрічним позовом [PERSON] до поділу, та відсутність згоди [PERSON] на виплату йому грошової компенсації вартості його частки, суд дійшов висновку про необхідність поділу вказаного майна між сторонами в натурі. При цьому суд враховує, що згідно з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду від 23.02.2022 у справі № 496/1069/18, від 30.11.2022 у справі №344/11089/18, за наявності вимоги про поділ майна подружжя, обрання судом варіанту поділу, відмінного від того, про який просить позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог. Судом не встановлено обставин, що мають істотне значення, для відступлення від засад рівності часток майна сторін, оскільки суду не подано доказів приховування, знищення, пошкодження спільного майна. Отже, на думку суду, майно слід поділити у рівних частках. В судовому засіданні з пояснень сторін встановлено, що усе майно, заявлене [PERSON] до поділу, знаходиться у володінні [PERSON] . У поданій до суду заяві по суті справи [PERSON] зазначила, що вона бажає залишити собі телевізор марки «LG», холодильник марки «LG», морозильну камеру, мікрохвильову піч, шафу-купе, електричну плиту, електричну м`ясорубку. З урахуванням цієї обставини, а також враховуючи, що, як вбачається зі змісту зустрічного позову, [PERSON] на володіння усім зазначеним ним у зустрічному позові майном не претендує, суд дійшов висновку, що вказане майно слід виділити у користування [PERSON] , у володінні якої воно знаходиться та яка бажає при поділі залишити його собі. Одночасно, оскільки [PERSON] не заперечує проти виділення у користування [PERSON] пральної машинки, мультиварки, пароварки, витяжки, пилосмока, електричного чайника, передпокою (стінки), кухонного гарнітуру, вказане майно слід виділити [PERSON] . Крім того, з метою забезпечення збереження засад рівності часток у праві спільної власності на майно подружжя, [PERSON] слід виділити спальний гарнітур вартістю 12000,00грн. та шафу-купе вартістю 1500,00 грн., а [PERSON] - м`яку частину вартістю 12000,00 грн., а також меблеву стінку вартістю 2500,00 грн. Таким чином, виходячи з принципу рівності часток подружжя у спільній власності на майно, суд дійшов висновку про необхідність виділення у власність [PERSON] : телевізора марки «LG» вартістю 3000,00 грн., холодильника марки «LG» вартістю 3500,00 грн., морозильної камери вартістю 3506,00 грн., мікрохвильової печі вартістю 2499,00 грн., електричної плити вартістю 1000,00 грн., електричної м`ясорубки вартістю 400,00 грн., шафи-купе вартістю 1500,00 грн., меблевого гарнітуру спальні вартістю 12000,00 грн., а всього майна на загальну суму 27405,00 грн., а у власність [PERSON] - кухонного гарнітуру вартістю 2000,00 грн., мультиварки вартістю 500,00 грн., м`якої частини вартістю 12000,00 грн., дивану-ліжка вартістю 600,00 грн., передпокою (стінки) вартістю 1000,00 грн., шафи для взуття вартістю 400,00 грн., пральної машинки вартістю 1500,00 грн., пилосмока вартістю 500,00 грн., пароварки вартістю 600,00 грн., електричного чайнику вартістю 100,00 грн., витяжки вартістю 200,00 грн., меблевої стінки вартістю 2500,00 грн., а всього майна на загальну суму 21900,00грн. Оскільки спільне майно подружжя з урахуванням вартості кожної речі неможливо поділити між сторонами порівну, суд дійшов висновку про те, що з метою додержання рівності часток подружжя при поділі майна, з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути грошову компенсацію вартості часток у праві спільної власності у розмірі: (27405,00 грн. - 21900,00 грн.) / 2 = 2752,50 грн. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, крім інших видів, витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Статтею 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Первісний позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі. Відтак, сплачений позивачкою [PERSON] за його подання судовий збір у розмірі 3625,79 грн. підлягає стягненню з відповідача [PERSON] . Статтею 139 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних із залученням (викликом) свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів, проведенням експертиз, відносяться витрати на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, розмір яких встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. На замовлення [PERSON] , ТОВ «ВМБ-Нерухомість» було виконано Звіт про оцінку квартири [ADDRESS] . При цьому суду подано чинний сертифікат суб`єкта оціночної діяльності вказаної юридичної особи, виданий Фондом Державного майна України, видане у встановленому порядку кваліфікаційне свідоцтво оцінювача на ім`я [PERSON] , якою підписаний вказаний Звіт, а також рахунок-фактуру № 00000008 від 03.02.2023 на оплату виконаних робіт з оцінки вказаної квартири, на суму 17000,00 грн. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У підтвердження понесення позивачкою [PERSON] витрат на правничу допомогу, суду подано Договір про надання правничої допомоги № 329 від 07.02.2023, укладений нею з АО «Ваше право», додаткову угоду від 25.07.2023 до вказаного договору із зазначенням вартості послуг, Акт від 25.07.2023 виконання робіт (надання послуг) за вказаним договором, а також квитанцію АО «Ваше право» до прибуткового касового ордеру № 033 від 25.07.2023 про сплату [PERSON] на користь АО «Ваше право» витрат на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн. Клопотань про зменшення витрат [PERSON] на правничу допомогу та оплату послуг експерта стороною відповідача [PERSON] не заявлялось. За таких обставин, з огляду на положення ст.ст.137, 139, 141 ЦПК України, суд дійшов висновку, що вищезазначені витрати слід покласти на [PERSON] [PERSON] заявлено зустрічний позов, при зверненні до суду з яким сплачено судовий збір у розмірі 7786,43 грн., виходячи із зазначеної у зустрічному позові вартості майна (7251,58 грн. за вимогою про визнання квартири особистою приватною власністю, та 534,85грн. за вимогою про сплату грошової компенсації вартості частки у іншому спільному майні). При цьому у зустрічному позові зазначалось, що вартість спільного майна подружжя, за яку [PERSON] бажає отримати від [PERSON] компенсацію, складає 53484,50 грн. разом з тим, під час розгляду справи судом встановлено, що вартість цієї спільного майна подружжя складає: 49305,00 грн. / 2 = 24652,50 грн. Отже, за подання зустрічного позову з вимогою про поділ вказаного майна сплаті підлягав судовий збір у розмірі 246,53 грн. Таким чином, [PERSON] допущено переплату судового збору за вказаною вимогою у розмірі: 534,85 грн. - 246,53 грн. = 288,32 грн., яка на підставі ст.7 Закону України «Про судовий збір» підлягає поверненню позивачу за зустрічним позовом. Крім того, на підставі ст.141 ЦПК України, у зв`язку з частковим задоволенням зустрічного позову, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 246,53 грн. Враховуючи викладене, на підставі ст.372 ЦК України, ст.ст.60, 61, 69, 70, 71, 174 СК України,

Outcome: partial