Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить: зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього на користь відповідачки на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , визначивши розмір аліментів в розмірі 1/6 частки від заробітку (доходу), та не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. На обґрунтування\~позову зазначив,\~що 07\~серпня 2004\~року між\~ним та\~відповідачкою було\~укладено шлюб,\~від якого\~вони мають\~сина [PERSON] , [INFO] . 07 травня 2008 року шлюб між ним і відповідачкою було розірвано. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська 2007 року на нього було покладено обов`язок сплачувати на користь відповідачки аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 частки доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вважає, що визначений за вищезгаданим рішенням суду розмір аліментів підлягає зменшенню з наступних підстав: 15 вересня 2012 року між ним та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ), [INFO] , було укладено шлюб, від якого вони мають дочку [PERSON] , [INFO] . Судовим наказом Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 18 січня 2022 року на нього було покладено обов`язок сплачувати на користь [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON] в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 07 червня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідачка подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги визнала у повному обсязі. В порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків: У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 07 серпня 2004 року, від якого мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтва про одруження та свідоцтва про народження (а.с. 11, 12). 15 вересня 2012 року позивач уклав шлюб із [PERSON] , яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] ». Від шлюбу у них народилась дочка [PERSON] , [INFO] , на утримання якої були стягнуті аліменти у розмірі 1/4 усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, що підтверджується копіями свідоцтва про шлюб, свідоцтва про народження та судового наказу від 18 січня 2022 року (а.с. 13-15). Будь-яких інших доказів на підтвердження своїх позовних вимог [PERSON] не надав. Положеннями ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки визнання позову відповідачем та задоволення позову може порушити права, свободи чи інтереси інших осіб, воно суперечить вимогам закону, тому суд вважає за необхідне відмовити у прийнятті визнання відповідачкою позову. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 192 СК України\~визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Пунктом 23\~постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»\~роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, погіршення матеріального та сімейного стану батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~182\~СК України,\~розмір аліментів\~має бути\~необхідним та\~достатнім для\~забезпечення гармонійного\~розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У Постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19 визначено, що «Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частиною ч. 4 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, враховуючи вищевикладене, ґрунтуючись на засадах верховенства права, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони та які були досліджені у судовому засіданні, враховуючи рівність прав та обов`язків батьків щодо виховання та утримання дитини, виходячи з закріплених у ч. 9\~ст. 7 СК України\~принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідності моральним засадам суспільства, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та достатніх доказів погіршення матеріального стану та факту стягнення з нього аліментів, а наявність рішення про стягнення аліментів не є доказом провадження їх стягнення. Виходячи з викладеного, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed