Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-20 00:00:00

В грудні 2022р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 49-52) до відповідача Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, в якому просила суд: - визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 30 листопада 2022р. за № 235 о/с «Про звільнення [PERSON] » (далі по тексту - вимога № 1); - поновити позивачку на посаді судового експерта відділу дактилоскопічних досліджень лабораторії криміналістичних видів досліджень відповідача з 01 грудня 2022р. (далі по тексту - вимога № 2); - стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за весь час вимушеного прогулу починаючи з 01 грудня 2022р. по час винесення рішення у справі (далі по тексту - вимога № 3). Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона працювала у відповідача з листопада 2015р., остання посада, яку вона обіймала - судового експерта відділу дактилоскопічних досліджень лабораторії криміналістичних видів досліджень відповідача. Наказом відповідача від 30 листопада 2022р. № 235 о/с її було звільнено із займаної посади, на підставі п. 4) ч.1 ст. 40 КЗпП України. На думку позивачки вказаний наказ є незаконним, оскільки він був прийнятий відповідачем з порушенням норм чинного трудового законодавства, оскільки відповідачем не було враховано, що позивачка є матір`ю двох малолітніх дітей, які знаходяться на її утриманні, фактично перебуває за межами України, звільнення відбулося під час її тимчасової непрацездатності, та в порушення положень ст. ст. 147-149 КЗпП України, відповідачем взагалі їй не було запропоновано надати будь-які пояснення з приводу поважності причин її відсутності на роботі у час зазначений в оспорюваному наказі. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір неможливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 14 березня 2023р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників процесу. 12 квітня 2023р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 99-105), в якому відповідач проти позову заперечив, з підстав їх недоведеності та необґрунтованості, зазначивши, що у зв`язку із введенням воєнного стану з 24 лютого 2022р., відповідач своїм наказом від 01 березня 2022р. № 25 о/м оголосив простій працівникам центру, у тому числі і позивачці. 31 березня 2022р. позивачкою було надіслано відповідачу заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін на період дії на території України воєнного стану, починаючи з 01 квітня 2022р. Наказом відповідача від 01 квітня 2022р. за № 40 о/с позивачці надано відпустку без збереження заробітної плати за згодою сторін на період оголошення воєнного стану на території України з 01по 24 квітня 2022р. Оскільки воєнний стан було подовжено, позивачку було поінформовано про те, що згідно наказу від 25 квітня 2022р. № 57 о/с їй надано відпустку до 24 травня 2022р. 24 травня 2022р. позивачкою було надіслано працівнику кадрового забезпечення відповідача заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін. Наказом відповідача від 25 травня 2022р. № 92 о/с позивачці було надано відпустку за згодою сторін. 22 серпня 2022р. позивачкою було надіслано відповідачу заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати. Наказом відповідача від 14 вересня 2022р. за № 188 о/с позивачці була надана відпустка терміном до 21 листопада 2022р. 17 листопада 2022р. позивачкою було подано заяву відповідачу про надання їй відпустки без збереження заробітної плати з 22 листопада 2022р., з підстав передбачених п. 31) ст. 25 Закону України «Про відпустки». 21 листопада 2022р. відповідачем було повідомлено позивачку щодо необхідності надання підтверджуючих документів, на підставі зазначеної норми п. 31) ст. 25 Закону України «Про відпустки». Оскільки позивачкою не було надано відповідачу належні документи, в обгрунтування її заяви про відпустку, з підстав передбачених п. 31) ст. 25 Закону України «Про відпустки», відповідачем було відмовлено у задоволенні її заяви про відпустку. 22 листопада 2022р. позивачка не вийшла на роботу, про що відповідачем було складено відповідний акт. 25 листопада 2022р. позивачкою було подано відповідачу заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати з 22 листопада 2022р. до припинення воєнного стану, у зв`язку з переїздом її та малолітніх дітей до Чеської Республіки. Відповідачем було відмовлено позивачці у надані зазначеного виду відпустку та запропоновано скористатися правом призупинення дії трудового договору, відповідно до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». У зв`язку з відсутністю від позивачки у період часу з 22 по 30 листопад 2022р. будь-яких заяв щодо її подальшої роботи на підприємстві, відповідачем 30 листопада 2022р. було видано наказ № 235 о/с «Про звільнення [PERSON] », згідно якого позивачку було звільнено з роботи у зв`язку з відсутністю на робочому місці у вказаний період, відповідно до п. 4) ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Так відповідач вказав, що оскільки йому було відомо про відсутність намірів позивачки виходити на роботу поки не скасований в Україні воєнний стан, та її фактичне перебування поза межами України, отримання пояснень від позивачки не вимагалось. Враховуючи все вище наведене, відповідач вважає, що причини відсутності позивачки на робочому місці не є поважними. Крім того, звільнення позивачки було проведене у відповідності до вимог чинного законодавства, враховуючи те, що вона не повідомила відповідача про свою тимчасову непрацездатність і не надала, в установленому законом порядку документи про свою непрацездатність. Відповідь на відзив стороною позивача не подавалась. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, з 07 листопада 2015р. позивачка працювала на різних посадах у відповідача, остання посада, яку обіймала позивачка з 13 грудня 2018р. - судового експерта відділу дактилоскопічних досліджень лабораторії криміналістичних видів досліджень відповідача (а.с. 30-32). Наказом відповідача від 30 листопада 2022р. за № 235 о/с «Про звільнення [PERSON] » (а.с. 5), позивачку було звільнено з роботи з посади судового експерта відділу дактилоскопічних досліджень лабораторії криміналістичних видів досліджень відповідача, 30 листопада 2022р., відповідно до п. 4) ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Підставами для видачі зазначеного наказу - акти №№ 1-7 про відсутність позивачки на роботі 22-25, 28-30 листопада 2022р. Відповідно до п. 4) ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 22, 24 Постанови №9 від 06 листопада 1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначається, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Згідно зі ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. За змістом ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення догана; звільнення. Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку (ст. 148 КЗпП України). Частинами 1, 2 ст. 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Судом встановлено, і не заперечувалося сторонами, що у зв`язку із введенням воєнного стану з 24 лютого 2022р., відповідач своїм наказом від 01 березня 2022р. № 25 о/м оголосив простій працівникам центру, у тому числі і позивачці (а.с. 107). 31 березня 2022р. позивачкою було надіслано відповідачу заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін на період дії на території України воєнного стану, починаючи з 01 квітня 2022р. (а.с. 6). Наказом відповідача від 01 квітня 2022р. за № 40 о/с позивачці надано відпустку без збереження заробітної плати за згодою сторін на період оголошення воєнного стану на території України з 01 по 24 квітня 2022р. (а.с. 108). Оскільки воєнний стан було подовжено, позивачку було поінформовано про те, що згідно наказу від 25 квітня 2022р. № 57 о/с їй надано відпустку до 24 травня 2022р. 24 травня 2022р. позивачкою було надіслано працівнику кадрового забезпечення відповідача заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін (а.с. 7). Наказом відповідача від 25 травня 2022р. № 92 о/с позивачці було надано відпустку за згодою сторін (а.с. 119). 22 серпня 2022р. позивачкою було надіслано відповідачу заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати (а.с. 8). Наказом відповідача від 14 вересня 2022р. за № 188 о/с позивачці була надана відпустка терміном до 21 листопада 2022р. (а.с. 118). 17 листопада 2022р. відповідачем було отримано заяву позивачки про надання їй відпустки без збереження заробітної плати з 22 листопада 2022р., з підстав передбачених п. 31) ст. 25 Закону України «Про відпустки» (а.с. 11). 21 листопада 2022р. відповідачем було повідомлено позивачку щодо необхідності надання підтверджуючих документів, на підставі зазначеної норми п. 31) ст. 25 Закону України «Про відпустки» (а.с. 12). Судом встановлено, що на обгрунтування своїх заяви про відпустку, на підставі п. 31) ст. 25 Закону України «Про відпустки», нею була подана довідка Гімназії № 283 Деснянського району м. Києва від 22 листопада 2022р. (а.с. 13). Суд вважає, що відповідачем правильно було відмовлено позивачці у задоволенні її заяви про відпустку, на підставі п. 31) ст. 25 Закону України «Про відпустки», оскільки останньою не були надані відповідачу належні документи, в обгрунтування її заяви про відпустку. 22 листопада 2022р. позивачка не вийшла на роботу, про що відповідачем було складено відповідний акт № 1 (а.с. 109). 25 листопада 2022р. позивачкою було подано відповідачу заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати з 22 листопада 2022р. до припинення воєнного стану, у зв`язку з переїздом її та малолітніх дітей до Чеської Республіки. Відповідачем було відмовлено позивачці у надані зазначеного виду відпустку та запропоновано скористатися правом призупинення дії трудового договору, відповідно до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (а.с. 14). У зв`язку з відсутністю позивачки на роботі у період часу з 23 по 30 листопад 2022р., не надсилання нею будь-яких заяв щодо її подальшої роботи на підприємстві, відповідачем були складені акти (а.с. 110-115), і в подальшому 30 листопада 2022р. було видано наказ № 235 о/с «Про звільнення [PERSON] ». Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною відповідача не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу, на підтвердження виконання відповідачем, як роботодавцем положень ч. 1, 2 ст. 149 КЗпП України. Разом з тим, в тексті відзиву на позов (а.с. 102), відповідач зазначив: «…З огляду на ст. 149 КЗпП України отримання письмових пояснень є обов`язковою передумовою застосування дисциплінарного стягнення, однак, зважаючи на наявну інформацію від [PERSON] про відсутність намірів приступити до виконання посадових обов`язків поки не скасовано воєнний стан в Україні та фактичне перебування останньої разом із дітьми на території Чеської Республіки, отримання додаткових письмових пояснень Київським НДЕКЦ МВС не вимагалось…». Таким чином, відповідач визнав, не дотримання ним положень ст. 149 КЗпП України, при звільненні позивачки з роботи. Що також підтверджується, відповіддю відповідача на запит суду, яка надійшла до суду 19 липня 2023р. Крім того, положеннями ч. 3 ст. 40 КЗпП України передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка наголошувала, що на час її звільнення на роботі вона перебувала поза межами України, в Чеській Республіці, і у зв`язку з тимчасової непрацездатністю, внаслідок захворювання звернулася до медичної установи зазначеної держави для отримання медичної допомоги, період лікування тривав з 28 листопада по 04 грудня 2022р. (а.с. 37), однак відповідачем, після отримання зазначеної інформації, не були враховані положення ч. 3 ст. 40 КЗпП України, і не з`ясовано у позивачки чи мала вона можливість, здійснити заходи, визначені п. 1.11 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 13 листопада 2011р № 455, зареєстровано в МЮ України, 04 грудня 2001р. за № 1005/6196. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимоги № 1, що слід визнати незаконним наказ відповідача № 235 о/с від 30 листопада 2022р., оскільки цей наказ є незаконним з часу його видачі, та скасування наказу відноситься до компетенції роботодавця. В силу положень ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України, і беручи до уваги, що звільнення позивачки з роботи відбулося саме 30 листопада 2022р., а не 01 грудня 2022р., тому з метою захисту порушеного права позивачки, вона підлягає поновленню на роботі на посаді судового експерта відділу дактилоскопічних досліджень лабораторії криміналістичних видів досліджень відповідача саме з 30 листопада 2022р. (вимога № 2). Враховуючи те, що з позивачкою, як звільненим працівником було проведено розрахунок, в тому числі, і за 30 листопада 2022р. (а.с. 128), то вимога № 3 підлягає частковому задоволенню, а саме з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 грудня 2022р. по час ухвалення рішення по справі, тобто по 21 липня 2023р. включно (167 робочих днів), виходячи з розміру середньоденного заробітку - 403,67 грн. без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів (згідно довідки про доходи від 19 липня 2023р. за № 19/111/2-42575-2023), у сумі відповідно - 67412,89 грн. (403,67 грн. х 167 робочих днів) без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,4 грн., а також на користь держави - 992,4 грн. Згідно із п.п. 2), 4) ч. 1 ст. 430 ЦПК України, ч. 5 ст. 235 КЗпП України суд допускає до негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі позивачки та виплати їй заробітної плати за один місяць у розмірі 8679,0 грн. без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів.

Outcome: partial