Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-31 00:00:00

13.02.2023 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] , третя особа - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради, в якому просить: - розірвати шлюб, який був зареєстрований 26.08.2017 року Комунарським районним у місті Запоріжжя відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №697; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини, [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не більше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з моменту подачі позовної заяви до досягнення дитиною повноліття; - позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно [PERSON] , [INFO] . 26.08.2017 року сторони уклали шлюб. Від шлюбу в них народився син, [PERSON] , [INFO] . З березня 2022 року сторони разом не проживають, спільне господарство не ведуть. Відповідач прийняла рішення, що бажає почате життя закордоном, проживати в Україні та продовжувати шлюбні стосунки не бажає. Після припинення шлюбних стосунків син залишився проживати разом з позивачем, повністю перебуває на його утриманні, відповідач жодної фінансової допомоги не надає. Позивач усвідомлює особисту відповідальність за виховання та піклування про сина, має можливість та бажання створити йому належні умови, у той час як дружина повністю втратила інтерес до сина, вважає шлюбу та народження сина помилкою. Вона перестала приймати участь у вихованні сина, не відвідує його, не піклується про нього. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату,час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. 24.04.2023 року від відповідача надійшла заява про визнання позову у повному обсязі, не заперечує проти розгляду справи за її відсутністю. Третя особа у судове засідання не з`явилася, про дату,час і місце судового засідання був повідомлена належним чином, 01.08.2023 року від представника органу опіки та піклування надійшла заява про розгляд справи без її участі. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. 26.08.2017 року [PERSON] та [PERSON] (шлюбне прізвище [PERSON] ) уклали шлюб, актовий запис №697, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. [INFO] у сторін народився син, [PERSON] (копія свідоцтва Серія [NUMBER] ). Згідно копії довідки №001 від 16.01.2023 року [PERSON] працює на посаді інженера з підключення та обслуговування абонентів ТОВ «Дісітел» з 01.07.2014 року, дохід за останні дванадцять місяців складає 100958,73 грн. 21.04.2023 року [PERSON] склала заяву до Ленінського районного суду м. Запоріжжя, посвідчену приватним нотаріусом Салтан В. В. Згідно вказаної заяви [PERSON] обізнана, що провадженні Ленінського районного суду м. Запоріжжя перебуває цивільна справа №334/1007/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, розірвання шлюбу, стягнення аліментів. Вона повністю визнає позовні вимоги, наслідки визнання позовної заяви роз`яснені і зрозумілі. Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді спорів щодо позбавлення батьківських прав участь органу опіки та піклування є обов`язковою. За положенням ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. 29.06.2023 року до суду надійшов висновок органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до висновку органу опіки та піклування з моменту фактичного припинення шлюбних відносин дитина постійно проживає з батьком, перебуває на повному його забезпечені. Мати не піклується про сина, не цікавиться його життям та здоров`ям, матеріальну підтримку не надає. До висновку додано копію пояснень [PERSON] від 14.04.2023 року в яких вона зазначила, що син мешкає з батьком та перебуває на його утриманні, згодна на позбавлення її батьківських прав відносно сина, [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу України. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з п. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до п. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. П. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. П. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що дитина, яка розлучається з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHURv. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. 1, 2 ст. 155 СК України). Ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (п. 2 ч. 1). Виходячи з тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, позбавлення батьківських прав з підстав ухилення одного із батьків від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Згідно із роз`ясненнями, викладеними у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійний характер, коли кожен, так і в сукупності, можна розцінити як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У судовому засіданні представник позивач повідомив, що [PERSON] не бажає підтримувати шлюбні стосунки, фактично покинула сина на виховання позивача, не цікавиться його життям та здоров`ям, коштів на його утримання не надає, планує виїхати за межі території України. Також, відповідачем було подано, нотаріально посвідчену заяву про визнання позову у повному обсязі, а також подано аналогічну заяву до органу опіки та піклування. На думку суду, відповідач свідомо нехтує своїми обов`язками щодо виховання дитини, покинув сина на виховання батька, не виявляє до нього батьківської турботи та не має наміру змінювати свою поведінку на краще, фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Згідно висновку органу опіки та піклування позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо її сина [PERSON] є доцільним. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved