Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до російської федерації про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданих збройною агресією російської федерації проти України, посилаючись на те, що в квітні 2014 року, після незаконної анексії російською федерацією Автономної Республіки Крим, та на момент початку другої фази збройної агресії російської федерації проти України на території Луганської та Донецької областей України, він, [PERSON] , [INFO] , народився в м. Донецьк Донецької області, був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відомостями паспорту громадянина України. Він володіє на праві спільної часткової власності 1/2 частини квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.10.2003 року № 1741067 та технічним паспортом. Крім того, на праві приватної власності володіє 1/2 частиною однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та технічним паспортом. Негативні наслідки збройної агресії російської федерації проти України, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та порушення прав людини на тимчасово окупованій території України, особисто для нього призвели до втрати житла і майна, неможливості проживання на тимчасово окупованій російською федерацією території міста Донецьк Донецької області та його вимушеного переселення у лютому 2015 року до підконтрольної Україні території - [ADDRESS] . Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17 березня 2015року №254-VIII, визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» від 16 вересня 2014 року №1680-VII запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. До переліку населених пунктів, які визнані цією постановою окупованими входить м. Донецьк і м. Макіївка Донецької області. Він, [PERSON] , звертався до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи - Міністерство соціальної політики України, російська федерація, за якою рішенням Соснівського районного суду м. Черкас від 25.03.2021 року у цивільній справі №712/983/17, яке не оскаржувалось з боку російської федерації у встановленому порядку та набрало законної сили, встановлено факт того, що вимушене переселення [PERSON] , [INFO] , у лютому 2015 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. Збройною агресією російської федераціїї проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України йому завдано істотної моральної та майнової шкоди. Підставою звернення до суду із вимогами про стягнення з російської федераціїї шкоди, завданої йому збройною агресією останньої проти України є численні порушення Російською Федерацією зазначених основоположних прав і свобод, про що свідчать наступні обставини. До початку збройної агресії російської федераціїї проти України він був повноправним громадянином держави Україна, де людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Місцеве населення шанувало та дотримувалося звичаїв українського народу, відзначало державні свята та передавало від покоління до покоління традиції наших предків. Українська символіка використовувалася і пропагувалася, патріотичні заходи проходили з успіхом і бажанням брати участь в них. Проживаючи на території міста Донецьк, він мав налагоджений побут, був матеріально забезпечений і працевлаштований, мав можливість вести повноцінне життя на рідній землі, та користуватися усіма особистими немайновими та майновими благами, котрі гарантовані кожній людині. Так, до початку збройної агресії РФ він мав достатньо високий рівень життя. Його фінансовий стан був стабільний, він мав достатньо високий рівень доходів, не менше, ніж 1774 доларів США на місяць (по курсу 8 грн./дол.). Він був впевнений у завтрашньому дні, міг собі дозволити відпочинок за кордоном по 2 рази на рік, відвідування спортивних клубів, кожний тиждень міг дозволити собі сходити на концерт, у кафе, кінотеатр. Йому не потрібно було орендувати будь-яке житло, у нього була квартира у Донецьку, та він міг дозволити інвестувати зайві кошти у придбання другої квартири (у м. Макіївка) та проводити там капітальний євро-ремонт, купувати меблі, посуд, побутову техніку, комп`ютер та ін. Він не замислювався про комунальні витрати. Він був вкладником декількох банків, стабільно отримував відсотки за депозитами. Він навіть не уявляв собі на думці переїжджати у інший регіон України та шукати там якогось іншого щастя та матеріальних благ. Сенсу переїзду не було ніякого, бо у інших регіонах доходи населення були набагато меншими, він не міг залишити регіон, де отримував сталий високий дохід. Йому не потрібно було особливо замислюватися, скільки коштує та чи інша річ, одяг та взуття. Він не міг собі уявити, що таке придбання речей у second hand, він придбав виключно нові речі та фірмові. Він відлітав на відпочинок закордон із Донецького міжнародного аеропорту до Туреччини, Еміратів, Грузії. Він міг собі дозволити куштувати екзотичні страви та фрукти. Він дуже часто відправлявся на поїздах з Донецького залізничного вокзалу до Львову, Києва, Черкас, Дніпропетровська та інших міст України. Він відпочивав на природі біля ставків у межах міста. Він міг без всяких перешкод переїжджати з Південного вокзалу м. Донецьк до інших обласних центрів України та до столиці. Віг відчував впевненість у завтрашньому дні. Працювали державні органи влади, правоохоронні органи, промислові підприємства, у регіоні був достатньо низький рівень безробіття та кримінальних злочинів. Він не хвилювався за власну безпеку, життя та здоров`я. Рівень нервових стресів та хвилювань був мінімальний. Він вільно спілкувався з друзями та святкував державні свята: День незалежності та ін., вільно висловлював власні політичні погляди. Він не відчував дефіциту речей першої необхідності, ліків та харчів. Ціни на товари та послуги були невисокі, комунальні послуги отримував без перебоїв. Лікарні були забезпечені ліками. Він слідкував за станом власного здоров`я та регулярно, кожні півроку ходив до стоматолога. Вільно користувався послугами трьох мобільних операторів зв`язку (Київстар, МТС та Life) та послугами операторів поштового зв`язку та кур`єрської доставки (Укрпошти, Нової пошти та ін.), розраховувався банківськими картками за товари та послуги. Проте, з початком збройної агресії російської федераціїї проти України він був позбавлений можливості користуватися усіма благами, котрі гарантовані кожній людині. Так, з березня 2014 року по серпень 2014 року на території Луганської області і, зокрема, на території міста Донецьк та міста Макіївка Донецької області відбувалися події, які призвели до втрати Україною ефективного контролю над деякими територіями Донбасу і призвели до їх захоплення Російською Федерацією. Зокрема, з березня по квітень 2014 року проросійськими активістами та проросійськими найманцями були захоплені органи державної влади та правоохоронні органи регіону. Проросійськи налаштовані активісти в більшості містах Донецької області почали встановлювати намети з закликами до проведення референдуму про відокремлення Донецької області та її автономії у складі України. Навесні 2014 року ці заклики почали звучати вже в ефірах телеканалів та радіостанцій. Згодом територією Донецької області прокотилася хвиля проросійських мітингів. Серед населення почалася потужна агітація і тих, хто показував своє невдоволення, швидко ліквідовували. У зв`язку з цим, він боявся виражати свою проукраїнську позицію, оскільки для збройних формувань російської федераціїї закон один - це зброя. Будучи постійно наляканим регулярною присутністю озброєних осіб у військовій формі, він не переставав хвилюватися за своє життя та життя своєї матері та бабусі, осіб похилого віку. Це підсилювалось великою вірогідністю потрапити в полон до окупантів через свої проукраїнські погляди. Перебувати на вулицях міста стало небезпечним для життя. З травня 2014 року у містах Донецьк та Макіївка ситуація загострилася. У містах почали з`являтися блокпости на дорогах, де перевіряли документи представники збройних формувань. Після утворення так званої «Донецької Народної Республіки» проросійськими найманцями, що контролювалися спецслужбами російської федераціїї, почались масові утиски прав і свобод громадян. Зокрема, було введено в обіг російський рубль, були вимкнені українські засоби масової інформації та утворені проросійські, направлені на формування хибних уявлень про події в Україні, почалися перебої у наданні комунальних послуг. Також була запроваджена комендантська година, під час дії якої громадянам міста заборонялося перебувати на вулиці, оголошена примусова військова мобілізація населення. В самому місті і на його околицях проросійськими найманцями була утворена система блок-постів, що також суттєво обмежувало пересування в межах населеного пункту. Багато маршрутів громадського транспорту припинили свою роботу, і він був позбавлений можливості дістатися магазинів, лікарень, установ тощо. Вийти в магазин, аптеку, лікарню, навіть просто на вулицю було страшно, адже там всюди були люди зі зброєю в зеленій формі. Погіршення гуманітарної ситуації, через захоплення району угрупуванням збройних формувань РФ, унеможливило доступ до медичних послуг місцевим мешканцям, пенсіонери та прості мешканці майже не мали доступу до ліків. Також частина Донецької області, разом з тим і жителі його міста, зіштовхнулися з проблемою в придбанні харчів та засобів для існування, оскільки більшість магазинів були зачиненими або розграбованими російськими загарбниками. Були й такі, які працювали, але ціни там були в три рази вищими, ніж зазвичай, тому мешканці не могли собі дозволити такої розкоші. Причиною тому слугували проблеми з банківською системою, обумовлені нападами бойовиків на фінансові установи та інкасаторів. В травні 2014 року він був позбавлений права голосувати на виборах Президента України. Голосування не відбулося, тому що дільниці були примусово закриті проросійськими найманцями. З серпня 2014 року повністю припинили роботу казначейство та банківські установи, тож він був позбавлений можливості отримувати допомогу по безробіттю. В серпні 2014 року у містах Донецьк та Макіївка почалися обстріли, вибухи лунали і вдень і вночі, постійно було чути обстріли з мінометів и систем залпового вогню «Град». Шляхи до міста були перекриті, рух транспорту був припинений. З приходом російських окупантів, життя в місті стало повністю неконтрольованим, почастішали випадки пограбування приватного майна та житлових будинків. Відтак, він відчував реальну небезпеку за власне життя та за стан нерухомого майна. Проукраїнське налаштоване населення продовжувало масово покидати місто. Моторошно було ходити ввечері по порожніх вулицях. Життя в місті ніби призупинилось, він втратив роботу. Особисто він опинився у вкрай скрутному становищі. Має незакінчену вищу економічну освіту та міжнародний сертифікат бухгалтера-практика, до війни мав достатньо високу зарплату, обіймав гарну посаду, а тепер безробітний і фактично бомж. А саме до вимушеного переселення з окупованої території Донецької області займав посаду головного економіста фінансово-економічного відділу ТОВ «Фирма «Юг» (м. Донецьк, бул. Шевченка, 6- б) (Додаток 11). 30.09.2014 р. керівництво ТОВ «Фирма «Юг» запропонувало йому написати заяву на звільнення у зв`язку з напруженою обстановкою у регіоні та згортанням бізнес-діяльності, а згодом, 18.03.2015р., представники ДНР оголосили про націоналізацію власності компанії, де він працював. ТОВ «Фирма «Юг» була розташована у адміністративній споруді Центрального ринку м. Донецька за адресою: м. Донецьк, бул. Шевченка, 6-6. Через важкий соціально-економічний стан знайти роботу за спеціальністю було практично неможливо як у Донецькому регіоні, так і в Україні в цілому. Термін виплати соціальної допомоги по безробіттю обмежений, а на гуманітарну допомогу він не міг розраховувати (як особа працездатного віку). Крім безперервних бойових дій зростанню безробіття у регіоні істотно посприяв той факт, що 01.03.2017 р. голова самопроголошеної ДНР оголосив про перехід підприємств української юрисдикції під так зване зовнішнє державне управління, їх націоналізацію, а їх власники оголошені ворогами «республіки», ринок праці у регіоні практично «вмер», влаштуватися на роботу було неможливо. Таким чином, в результаті військової агресії з боку російської федераціїї його уклад життя змінився докорінно. Він отримав щохвилинний страх за своє особисте життя та здоров`я, життя та здоров`я близьких та рідних, важка артилерія розміщувалася поблизу його будинку та з неї вівся вогонь, при переміщенні у межах міста над головою постійно літали снаряди. Він став безробітним через те, що у регіоні почала згортатися бізнес-діяльність, майно підприємств стало «віджиматися» незаконними збройними формуваннями, знайти іншу нову роботу було неможливо. Банківська діяльність теж згорнулася: інкасаторські машини безкінечно грабували, банки перестали йому виплачувати кошти, збанкрутували, він буквально залишився без засобів до існування. Виплати по безробіттю не сплачувались. Через те, що перестали працювати українські державні органи влади та правоохоронні органи, істотно підвищився рівень безробіття та кримінальних злочинів, він став відчувати безпорадність та беззахисність перед озброєними особами. Він буквально не знав, що буде з ним завтра. Стресове навантаження постійно нагніталося, збільшувалося та накопичувалося, негативні емоції залишалися без виходу, позитивні моменти у житті безслідно зникли: про відвідування кафе, кінотеатрів, концертів, закордонні подорожі він взагалі забув. Навіть подорожі у межах області та просто відпочинок на природі у межах міста стали неможливими: багато міжміських та міжобласних автобусних рейсів було скасовано, Донецький залізничний вокзал перестав працювати, автошляхи були перекриті блокпостами, пішохідні тропи заміновані, у лісосмугах засідали невідомі озброєні особи, при тому часто на підпитку або під наркотиками. Донецький аеропорт був повністю зруйнований. Одяг та одежу взагалі перестав купувати. Довелося економити на харчах, бо ціни різко підвищилися, великі мережі супермаркетів закрилися через пограбування та неможливість безперебійного постачання товарів в умовах бойових дій. За комунальні послуги він взагалі перестав сплачувати, бо нема чим. Державні свята відсвяткувати стало неможливим - вони були заборонені. Висловлювати власну політичну позицію стало небезпечно для життя через ризик бути закатованим та вбитим, в окупованих областях царювала військова диктатура, люди почували себе безправними. З багатьма друзями спілкуватися просто стало неможливим через агресивну російську пропаганду та ТВ-зомбування. Він не розумів, чому власне він винний буквально на кожному перехресті пред`являти свої документи невідомим особам, звітуватися, куди та чому він їде у межах області, країни, та розповідати про мету його кінцевої подорожі. Він був дуже розлюченим, не розумів, хто вони такі, та що вони тут роблять, навіщо вони йому тут взагалі потрібні, та чому йому заважають жити. На медичну допомогу він взагалі не міг розраховувати: лікарні залишилися без фінансування, часто ліки були відсутні, а якщо і були, то використовувалися у першу чергу на потреби «ополченців». Рівень медичного обслуговування значно знизився: у лікарнях став відчуватися дефіцит фахівців, ті, фахівці, що залишились, були дуже знервованими, підвищували голос на пацієнтів, неякісно виконували обов`язки. На весь мікрорайон - один терапевт (сімейний лікар). У флюорографії апарат не працює. Атмосфера у місті стала нестерпною. Кримінальні та соціально неблагополучні елементи опинилися при владі, чинили самосуди та повне свавілля. Електроенергія, газ, тепло, вода стали постачатися з перебоями, довелося тримати запаси води де тільки можна - у банках, ванні, відрах. Вода часто була низької якості - зелена, її не можна було вживати навіть після кип`ятіння. Оператори поштового зв`язку та кур`єрської доставки (Укрпошта, Нова пошта та ін.) перестали функціонувати, отримання кореспонденції та посилок стало неможливим. Розраховуватися банківськими картками за товари та послуги стало неможливим, отримати їх у банкоматах також не було можливості (банкомати перестали функціонувати), незважаючи на те, що на банківських картках залишалися гроші. ІВн фактично залишився без засобів для існування. Всі незаконні дії окупаційної адміністрації російської федераціїї на території Донецької області, а саме - погрози, приниження, гоніння, присутність російських окупантів, війна і нескінченний страх за своє життя, всі описані вище обставини призвели до неможливості подальшого проживання в місті Донецьк, а тому не бажаючи миритися з новим ладом який був нав`язаний збройними формуваннями РФ після захоплення міста та маючи реальні побоювання за свою безпеку, зібравши речі, вн був вимушений у 2015 році покинути місто Донецьк та виїхати до міста Черкаси Черкаської області. В результаті вищезазначених подій він дуже виснажив свою нервову систему та здоров`я. Після переїзду на нервовому підґрунті у нього погіршився сон, час від часу він відчуває панічні атаки. Психічно-емоційний стан після переселення дуже важкий, все майно, всі речі залишились на окупованій території. До вищезазначених подій які трапилися в його рідному місті ставиться вкрай негативно. Має проукраїнську політичну позицію і мріє повернутися додому після звільнення від російських окупантів, вірить, що це можливо. На території Донецької області у нього залишилося нерухоме майно, і він не знає, в якому стані воно зараз перебуває. Зважаючи на те, що його населений пункт окупований Російською Федерацією та на масові порушення прав людини на тимчасово окупованій території, повернутися додому він не має можливості. Після свого вимушеного виїзду з окупованої частини Донецької області він був змушений прилаштовуватись до нових життєвих умов, оскільки залишив все, що заробив за все своє життя. На даний час він не відчуває впевненості у завтрашньому дні, не знає, що з його майном, друзями, що залишились на тимчасово окупованій території. Більш ніж 9 років, перебуває у вкрай стресових умовах свого існування. До моменту переселення - це страх за власне життя та життя рідних в умовах постійних бойових дій, нервування через повну соціальну та правову незахищеність, безробіття, беззаконня та свавілля незаконних збройних формування. Після вимушеного переселення - це постійні нервування через ризик для життя своїх рідних, втрата контролю над залишеним майном та житлом, повна відсутність будь-яких гарантій повернення на окуповану територію в рідну домівку, необхідність активного пошуку засобів існування, високий рівень власної небезпеки вимушених поїздок до окупованої території, невизначеність у власному майбутньому. Станом на лютий 2015 року (період вимушеного переселення) на окупованій території за адресою: [ADDRESS] , в нього залишалася літня паралізована після інсульту бабуся, [PERSON] , 1927 р. н., яка потребувала стороннього догляду та вивезти яку на підконтрольну територію не представлялось можливим через високі ризики транспортування, несумісні з її життям (могла вмерти по дорозі). Його мати, [PERSON] , 1955 р.н., виконувала численні вкрай ризиковані для власного життя поїздки, щоб забезпечити стареньку всім необхідним. В цей саме час представники незаконних збройних формувань, підконтрольних російської федераціїї, розміщували біля їхнього будинку системи залпового вогню і вели звідси вогонь. Такі факти зафіксовані міжнародними спостерігачами, а саме 02.02.2017 р. Міжнародна група розслідувачів Bellingcat спільно Conflict Intelligence Team встановила точні координати місця, звідки бойовики стріляли з Градів 31 січня і 1 лютого. Оприлюднений висновок, цитата: «Наведений масив інформації явно свідчить про те, що як мінімум 31 січня і 1 лютого 2017 року через району гіпермаркету «Ашан» в контрольованому сепаратистами Донецьку неодноразово здійснювалися пуски РСЗВ. Положення місць пуску в глибині території так званої «ДНР», а також напрямок вогню (Авдіївка) ясно вказує на те, яка сторона конфлікту відповідальна за ці атаки. Одне з місць пусків знаходиться в 200 метрах на схід від гіпермаркету, і менш ніж в 500 метрах від школи і житлових будинків. Друге місце пуску знаходиться безпосередньо примикає до траси, відстань приблизно на 600 метрів від промислової зони і на 1000 метрів від житлового кварталу. Деякі з атак здійснювалися днем, коли по об`їзній дорозі рухалися цивільні автомобілі. З огляду на близькість обох місць пусків до розташованої в цій місцевості цивільній інфраструктурі, будь-яка українська контратака, покликана придушити вогонь РСЗВ, автоматично піддала б ризику життя цивільних осіб, які проживають в цьому районі. Для пусків напевно використовувалися реактивні системи залпового вогню БМ-21 «Град», шасі яких дозволяють машинам пересуватися по бездоріжжю. Таким чином, цілком можна було використовувати інше місце пуску. Проте кількаразове використання місця пуску в 200 метрах на схід від гіпермаркету «Ашан» ясно вказує на те, що ця місцевість була вибрана спеціально, а життя цивільних осіб були навмисно піддані ризику». Все це особисто для нього унеможливлює жити повноцінним спокійним мирним життям, він не міг спокійно витримувати все це стресове навантаження, переживаючи за долю рідних. Крім того, після переселення він вимушений розпочати власне життя буквально «з нуля», що викликає додаткових матеріальних витрат і має значне стресове навантаження. Кожного дня, майже кожну годину приходиться з тривогою та надією ретельно стежити за новинами політичного, економічного та військового стану, оскільки все це безпосередньо стосується його особисто. Так, він вимушений купувати заново речі, які не мав можливості вивезти з окупованої території, витрачати гроші, яких і так ні на що не вистачає, та через те відчувати нервові потрясіння. Перед тим, як щось придбати, він вимушений 20 разів подумати, чи це взагалі варто робити та як при цьому зекономити. Зараз просто вимушений придбати речі у second hand та приймати раніше вживані речі безкоштовно від добрих людей. Також досить часто вимушений купувати уцінені продукти харчування, строк яких вже вичерпався. Він взагалі забув, коли останнього разу був у стоматолога. Це зовсім не той рівень життя, який він мав до війни. До того ж, не за своєю волею він опинився у регіоні країни, де заробітки населення не такі високі, які були у Донецькому регіоні. Грошей на відпочинок зараз взагалі нема, позитивних емоцій замало, замість відпочинку має ходити по безкінечним судовим процесам: встановлення факту смерті, встановлення фактів, що мають юридичні значення, написання позовних заяв щодо матеріальних та моральних збитків, написання заяв, звернень до державних органів влади та правоохоронних органів, безкінечне отримання юридичних консультацій з ранку до вечора. А коли ж повноцінно жити, заробляти на життя та їм насолоджуватися? Риторичне запитання. Значне стресове навантаження відчуває і зараз через те, що вимушений орендувати житло у іншому регіоні України, витрачати на це чималі кошти, а тим часом у нього накопичуються чималі борги за комунальні послуги по двом квартирам на окупованих територіях, сплачувати які не має чим, і невідомо, коли у нього на це з`являться додаткові кошти, бо ці борги рано чи пізно потрібно буде погасити. Несплата боргів за комунальними послугами загрожує втратою нерухомості, у яку було вкладено свого часу чимало коштів. У теперішній час він живе у менш комфортних умовах, ніж це було до війни. Наприклад, у помешканні, що орендує, відсутні мікрохвильова піч, бракує посуду, санвузол та душ не власний, а тільки загального користування на поверсі будинку у жахливому стані, підлягає негайному капітальному ремонту, а житло, де все це є, він орендувати не може, оскільки воно значно дорожче, а у нього брак коштів. Завдяки незаконній діяльності відповідача мобільний оператор Київстар, Life, оператори стаціонарного зв`язку Укртелеком , Вегателеком перестали функціонувати, що унеможливило зв`язок з рідними, друзями, знайомими, аварійними та комунальними службами, ЖЕКами, що залишаються на окупованій території. Тому відчуває значні стресові навантаження, коли трапляються аварії у комунальних комунікаціях, він відчуває повну безпорадність перед збитками під час аварії та високий ризик заволодіння залишеним майном з боку невідомих осіб під приводом проведення ремонтних робіт. Він ніяк не може вплинути на аварійні ситуації, що трапляються, він не може зменшити їх влив та своєчасно запобігти наслідкам. Він відчуває значне стресове навантаження, повну безпорадність та беззахисність через те, що залишене майно підпадає під незаконні дії окупаційної адміністрації, що оголосила безхазяйним майном те, майно, господар якого не з`являється на протязі 3 місяців, а також такого господаря, який демонструє «ворожі погляди». Усе своє життя працював на придбання цього майна, а фактично залишився ні з чим. Нерухоме майно, що знаходиться на окупованих територіях, продати практично неможливо в існуючих умовах: нема попиту в умовах бойових дій, ціни на нерухомість знаходяться на найнижчому рівні, українські нотаріуси побоюються оформлювати угоди через можливий високий ризик будь-яких зловживань та махінацій. До того ж, окупаційна адміністрація видала наказ, що визнавати угоди, оформлені в рамках українського законодавства після 01.01.2017р. вони не будуть. Навіть, якщо якимось чудом нерухомість і вдасться продати на окупованій території, то на виручені кошти придбати рівноцінне житло у іншому регіоні України практично неможливо, не говорячи про те, що робити ремонт у новому помешканні буквально нема за що. Такі виручені кошти також не зможуть перекрити навіть усіх витрат, що були раніше витрачені на капітальні ремонти нерухомості на окупованій території. Уся ця ситуація - додаткове стресове навантаження на його власний нервовий стан. Збройна агресія продовжує спричиняти багато незручностей, він вимушений витрачати купу нервів, часу та грошей на дії, які зовсім не потрібні в умовах мирного часу. Окупаційна адміністрація вчинила чимало незаконних дій, спрямованих на повне припинення діяльності державних та комунальних установ, органів державної влади (судів, ЖЕК-ів, нотаріальних контор, бюро технічної інвентаризації, органів виконавчої влади, архівів тощо). А ті органи, що переїхали на підконтрольну територію України, не мали можливості вивезти документи. Хвороба та похорони бабусі на окупованій території, яку неможливо було вивезти з м. Донецьк, відсутність будь-якої допомоги і підтримки в умовах бойових дій, складності та високі ризики негативних наслідків при спробах перетинання блокпостів ДНР, складнощі при встановленні факту смерті бабусі у судовому порядку, складнощі при відкритті спадкової справи, юридична безпорадність та беззахисність, різноманітні перешкоди у отриманні довідок та документів на окупованій території, їх невизнання на підконтрольній території, ускладнений збір доказів для судових процесів, вимушені поїздки між підконтрольною та непідконтрольною Україні територією витребували чимало часу, фізичних зусиль, нервових потрясінь та грошей. Підкреслює, що всі ці процеси є вимушеними, їх би не було в умовах мирного часу. За визначеннями окупаційної адміністрації він є особою-екстремістом, такою, що демонструє ворожі погляди, «ворог молодої республіки», тому його власне перебування на території «республіці» є небезпечним. Коло друзів істотно змінився, він значно зменшився, тепер йому мало від кого очікувати моральної підтримки у власній життєвій ситуації. З деякими друзями та родичами стали непримиренними ворогами. Стреси та нервові потрясіння збільшуються, накопичується та не знаходять виходу, це завдає непоправну шкоду для його здоров`я. До моменту переселення у продовж весь час бойових дій у регіоні він відчував істотне погіршення самопочуття на нервовому ґрунті через хвилювання за власну долю та долю рідних (бабуся - [PERSON] , 1927 р.н., мати - [PERSON] , 1955 р. н.). Це головний біль, високий тиск, поганий сон, перевтомлення, неврози, істерика. Серйозної шкоди для здоров`я завдало розміщення бойовиками знарядь важкого озброєння недалеко від його будинку, стрільба з них, обстріли міста, безробіття, відсутність коштів для існування та оголошення бойовиками військової мобілізації. Після переселення особистий стан здоров`я мало змінився. Так, дійсно, з`явилося більше оптимізму та впевненості, але спокійно жити не може, оскільки залишилось майно на неконтрольованій території, постійно виникають проблеми, пов`язані з вирішенням різноманітних життєвих питань на окупованих територіях, через це значні нервові стреси продовжуються, необхідність вимушених поїздок до непідконтрольних територій викликало значне додаткове стресове навантаження, оскільки такі поїздки досить ризиковані самі по собі. Після смерті бабусі ( [PERSON] , 1927 р.н.) у грудні 2017 року на неконтрольованій території з`явилося достатньо багато проблем та ускладнень з організацією похорон та оформленням спадщині, кожного дня влада самопроголошеної ДНР видає нові незаконні постанови, що мають відношення до нього чи залишеного майна, що зовсім не сприяє поліпшенню стану особистого здоров`я. Таким чином, відповідачем йому завдано суттєвої моральної шкоди, який виражається в тому, що він втратив мирний спосіб життя і де-факто став безхатьком в результаті неправомірних дій відповідача. Хід його житті був повністю порушений. Кожного дня він переживає дуже сильні стреси. Він до сих пір не може прийти в себе і перебуває в сильній депресії. У нього різко погіршився стан здоров`я, порушився сон, і він не може думати ні про що, окрім війни. В даний час він не може повноцінно займатися своїми звичними заняттями, перебуває в пригніченому стані. Також, відчуває моральні страждання через те, що він працював усе своє життя на те майно, що залишилося на непідконтрольній території. Саме через дії відповідача виникла необхідність додатково витрачати власний час, кошти, нерви і здоров`я, страждати, переживати стреси, постійно шукати вихід із тяжких життєвих обставин, які були ним штучно створені. Упродовж 4-х років (з 08.2014 по 12.2017 рр) позивачу спричинені значні моральні та матеріальні збитки через те, що особа похилого віку, близька людина, взагалі залишилась без будь-якої державної підтримки, без коштів для існування, а важкий стан її здоров`я не дозволив здійснити переїзд на підконтрольну українській владі територію (ризики транспортування хворої не сумісні з її життям). За таких обставин, внаслідок збройної агресії російської федераціїї проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України були порушені його права, передбачені розділом II Конституцією України, Європейською конвенцією. Женевською конвенцією про захист цивільного населення під час війни 1949 року, іншими міжнародними актами, зокрема, такі як: право на життя, право на повагу до честі та гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії тощо. Таким чином, порушення його прав з боку російської федераціїї, зокрема гарантованих статтями 2, 3, 5, 8, 9, 10, 11, 14 Європейської конвенції, згідно із «Правилами суду - компенсація шкоди» ЄСПЛ, є множинними і факт множинності порушень має враховуватись судом. Безпосереднім суб`єктом, внаслідок умисних дій якого йому завдана моральна шкода є російська федерація, її Збройні Сили та створені нею військові формування, що мають на озброєнні та використовують засоби, які становлять підвищену небезпеку для оточуючих. На підставі чинних нормативно-правових актів та практики Європейського суду з аналогічних питань, з урахуванням характеру, обсягу та тривалості порушень його особистих прав, свобод та інтересів, завдану моральну шкоду він оцінює 1 401 554,00 грн (один мільйон чотириста одна тисяча п`ятсот п`ятдесят чотири гривні 0 коп.), що є еквівалентом 35 000,00 євро (тридцять п`ять тисяч) за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання цього позову. Також збройною агресією російської федераціїї завдано йому майнової шкоди. Розмір збитків (майнової шкоди), що підлягають відшкодуванню, становить 2 033 252,53 (два мільйони тридцять три тисячі двісті п`ятдесят два гривень 53 копійок), що є еквівалентом 50 774,95 євро ( п`ятдесят тисяч сімсот сімдесят чотири євро 95 євроценти) за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання цього позову, та визначений з огляду на наступне. Недоотримані доходи (втрачена заробітна плата) за весь період окупації до дати подання позову (1 461 786,30 грн. - один мільйон чотириста шістдесят одна тисяча сімсот вісімдесят шість грн. 30 коп.). Зазначена сума вказана із розрахунку по формулі: НД = Д х М, де НД - недоотримані доходи, Д - Середньомісячний дохід за останні 12 місяців перед датою звільнення, який складає = (9122.02+9150.00+13727.73+18450.00+18450.00+15682.00+14937.14+16630.55+16630.55+16774.59 + 11685+9065.65)/12 = 14192,10 грн./міс. (згідно з даними виписки за формою ОК-7 «Індивідуальні відомості про застраховану особу» за період 12 місяців з 01.10.2013 по 30.09.2014 рр.), М - кількість місяців за період з дати звільнення 30.09.2014 р. до дати подання позову, за весь період окупації, складає - 103 міс. Розмір упущеної вигоди через неможливість здачі в оренду належного йому нерухомого майна на непідконтрольній території 127 500,00 грн. Витрати, пов`язані з вимушеною орендою житла на підконтрольній Україні території на загальну суму 102 900 гривень (сто дві тисячі дев`ятсот грн. 0 коп.). Вимушені витрати на утримання житла (вимушена сплата комунальних послуг представникам незаконної самопроголошеної влади) 14 650 рос. руб. - тринадцять тисяч сто двадцять п`ять рос. руб., що є еквівалентом 7 040,94 гривень (сім тисяч сорок гривень 94 копійок) за офіц. курсом Національного Банку України на день підписання цього позову. Самопроголошена влада ДНР почала вимагати від населення, власників житла сплачувати заборгованість по комунальним послугам в бюджет ДНР, погрожуючи незаконними судовими процесами, визнанням нерухомості «безхазяйним» та забороною перетену лінії зіткнення. Організації та комунальні служби, що постачають комунальні послуги для фізичних та юридичних осіб, зобов`язали «переєструватися» та сплачувати «податки» до бюджету самопроголошеної ДНР. Таким чином, сплата комунальних послуг через організації, що підконтрольні ДНР, з точки зору українського законодавства є поза законом. Отже, при поверненні непідконтрольних територій під українську юрисдикцію такі платежі не будуть враховані. Матеріальні збитки через втрату контролю над нерухомим майном (не може реалізувати право власності), яке розташовано на непідконтрольній території, складають 334 025,29 гривень (триста тридцять чотири тисячі двадцять п`ять грн. 29 коп.). У Додатках 29 та ЗО до позовної заяви містяться оцінки вартості нерухомого майна за адресами [ADDRESS] та [ADDRESS] відповідно. Довідки сформовані за допомогою сервісу автоматичної оцінки об`єктів нерухомості Фонду державного майна України https://evaluation.snfu.gov.ua/. Так, ринкова оцінка вартості 1/2 частки нерухомого майна, відносно якого не можна здійснювати право власності на території, що підконтрольна «ДНР», за адресою: [ADDRESS] , складає 224 373,81 грн. (двісті двадцять чотири тисячі триста сімдесят три. 81 коп.) - Додаток 29. Ринкова оцінка вартості 1/2 частки нерухомого майна, відносно якого не можна здійснювати право власності на території, що підконтрольна «ДНР», за адресою: [ADDRESS] , складає 109 651,48 грн. (сто дев`ять тисяч шістсот п`ятдесят один грн. 48 коп.). Як вбачається з положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, цивільне право якої порушено, зазнає збитків у вигляді упущеної вигоди, коли вона не отримує доходів, які могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її цивільне право не було порушене. Внаслідок збройної агресії російської федераціїї порушено моє цивільне право, а саме: його позбавлено можливості користуватися належним майном та вилучати корисні властивості належного йому майна для задоволення власних потреб, зокрема шляхом передачі іншим особам в оренду належного йому нерухомого майна, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , чим йому завдано збитків у вигляді упущеної вигоди. Розмір упущеної вигоди розраховується на підставі розміру середньої місячної вартості оренди квартири в Донецькій області,з урахуванням періоду, в який я зазнав збитків. Отже, розмір збитків у формі упущеної вигоди, розраховується за формулою: У в = Смж*П*Чж, де У в - упущена вигода; СМж - середня місячна вартість оренди житла; П - період, в який позивач зазнав збитків; Чж- частка житла, належна позивачу на праві власності. Період, в який він зазнав збитків у вигляді упущеної вигоди становить 80 місяців (з жовтня 2016 року по травень 2023 року). Середня місячна вартість оренди квартири встановлена з огляду на наявні в мережі Інтернет оголошення, щодо передачі аналогічного житла в довгострокову оренду, становить 3 187,50 грн (три тисячі сто вісімдесят сім гривень 50 копійок): Таким чином, у зв`язку з неможливістю передати в оренду належне йому нерухоме майно та отримувати відповідний дохід, виходячи з середньомісячної вартості оренди аналогічного житла в м. Макіївка Донецькій області, упущена вигода, завдана йому Російською Федерацією, за період з жовтня 2016 року по травень 2023 року (80 місяців) становить: 3 187,50 х 80 х 14 належну йому частину = 127 500,00 грн (сто двадцять сім тисяч п`ятсот гривні 0 копійок). Таким чином, зазначених вище дій з боку російської федераціїї були порушені його права як власника, зокрема, він фактично втратив можливість володіти та користуватись 1/2 частиною квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] частиною квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також всім рухомим майном, що знаходиться в ньому, а також можливість розпоряджатись ними, в т.ч. шляхом укладення цивільно-правових угод. Таким чином, наявні усі правові підстави для стягнення з російської федераціїї, як з учасника цивільних правовідносин, на його, [PERSON] , користь грошового еквіваленту справедливої компенсації завданої Російською Федерацією моральної та майнової шкоди у розмірі 3 434 806,53 грн (три мільйони чотириста тридцять чотири тисячі вісімсот шість гривень 53 коп.), що є еквівалентом 85 774,95 євро (вісімдесят п`ять тисяч сімсот сімдесят чотири євро 95 євроценти) за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання цього позову. Просить стягнути з російської федераціїї на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди 1 401 554,00 гривень (один мільйон чотириста одну тисячу п`ятсот п`ятдесят чотири гривні 0 копійок), що є еквівалентом 35 000,00 євро (тридцять п`ять тисяч євро) за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання цього позову. Стягнути з держави російська федерація на користь [PERSON] у відшкодування матеріальної шкоди 2 033 252,53 гривень (два мільйоні тридцять три тисячі двісті п`ятдесят два гривні 53 копійок), що є еквівалентом 50 774,95 євро (п`ятдесят тисяч сімсот сімдесят чотири євро 95 євроценти) за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання цього позову. Представник позивача в судове засідання не з`явився, скерував до суду заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не звертався. Відзив на позовну заяву не надано. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] , [INFO] , народився в м. Донецьк Донецької області, був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відомостями паспорту громадянина України. [PERSON] володіє на праві спільної часткової власності 1/2 частини квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.10.2003 року № 1741067 та технічним паспортом. На праві приватної власності [PERSON] також володіє 1/2 частиною однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та технічним паспортом. Вказане місце проживання позивач вимушено покинув у лютому 2015 року з огляду на масові порушення прав людини, викликані збройною агресією російської федераціїї проти України. Постановою Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей. До переліку населених пунктів, які визнані окупованими входить м. Донецьк і м. Макіївка Донецької області. Відповідно до рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 березня 2021 року у цивільній справі № 712/983/17, яке не оскаржувалось з боку російської федераціїї у встановленому порядку та набрало законної сили, встановлено факт, що вимушене переселення [PERSON] , [INFO] , у лютому 2015 року з окупованої території Донецької області України відбулося унаслідок збройної агресії російської федераціїї проти України та окупації російською федерацією частини території Донецької області. В результаті збройної агресії російської федераціїї проти України та вимушеного переселення з тимчасово окупованої території Донецької області України позивач зазнав моральних страждань. Завдана моральна шкода позивачу обумовлена зокрема тим, що проживаючи на території міста Донецьк, він мав налагоджений побут, був матеріально забезпеченим і працевлаштованим, мав можливість вести повноцінне життя на рідній землі, користуватися усіма особистими немайновими та майновими благами, котрі гарантовані кожній людині. Проте з початком збройної агресії російської федераціїї проти України був позбавлений можливості користуватися цими благами. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія російської федераціїї проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України. 24 лютого 2022 розпочалось повномасштабне вторгнення російської федераціїї на території України, у зв`язку із чим Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 р «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федераціїї проти України», в Україні введено військовий стан. Зазначені обставини є загальновідомими та ніким не оспорюються, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Окрім того, відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду. Отже, судовий імунітет російської федераціїї не підлягає застосуванню з огляду на порушення російською федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням російською федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом, а тому держава російська федерація є належним відповідачем у даній справі. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18.05.2022 року по справі № 760/17232/20-ц. У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федераціїї на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федераціїї в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. Отже, починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства російської федераціїї в Україні запитів щодо згоди російської федераціїї бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням російською федерацією збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з російською федерацією. З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією російської федераціїї проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди російської федераціїї бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним. До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і російською федерацією, на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), у постанові від 08 червня 2022 року у справі №490/9551/19, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, (пункт 58). 02 березня 2022 року збройну агресію рф проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від російської федераціїї негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей. 14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами російської федераціїї та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України № 2188-IX). 27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федераціїї проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22 грудня 2022 року № 309 вся територія Новоайдарської селищної територіальної громади Луганської області з 24 лютого 2022 року є тимчасово окупованою територією. Згідно Указу Президента України «Про межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій Луганській областях» № 32/2019 від 07 лютого 2019 року вся територія Новоайдарського району Луганської області відноситься до тимчасово окупованої території. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року № 326 затверджено порядок визначення шкоди та збитків, завданих внаслідок збройної агресії. Верховний Суд у постанові від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 дійшов висновку, що звернення позивача до українського суду із позовом до російської федераціїї про відшкодування шкоди, завданої збройною агресією росії проти України є можливим засобом захисту права. Отже, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації росією окремих територій Української держави, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на державу, що здійснює окупацію (російську федерацію), а держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 25 січня 2023 року. Згідно з вимогами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішення, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Отже, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та 81 ЦПК України. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Основного Закону України). Суд враховує, що преамбула Статуту Організації Об`єднаних Націй визначає, що держави-учасниці ООН сповнені рішучості позбавити прийдешні покоління нещасть війни, проявлятимуть терпимість та житимуть в світі як добрі сусіди, об`єднуватимуть зусилля для підтримки міжнародного миру та безпеки. Пункт 122 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24.10.2005, підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи. Відповідно до ст. 28 Загальної декларації прав людини кожному гарантується право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (ст. 1 Декларації про право на мир, затвердженої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 71/189 від 19.12.2016). Згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України», збройна агресія - це, в тому числі, це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Силові дії російської федераціїї, що тривають з 20.02.2014 року є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14.12.1974 року. Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року визначено, що російська федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань російської федераціїї, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих міністерству оборони російської федераціїї, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам російської федераціїї, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих російською федерацією. Відповідно до ст.ст. 1-3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визнаються тимчасово окупованими внаслідок збройної агресії російської федераціїї з 20 лютого 2014 року. За нормою ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Таким чином, російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 травня 2022 року № 760/17232/20-ц (61-15925 св 21) зазначено наступне: «Визначаючи, чи поширюється на Російську Федерацію судовий імунітет у справі, яка переглядається», Верховний Суд врахував таке: предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту). Суд також враховує, що російська федерація, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією. Пунктом 2 Будапештського меморандуму російська федерація взяла на себе зобов`язання разом зі Сполученим Королівством Великої Британії та Північної Ірландії і Сполученими Штатами Америки утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Таким чином, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Суд вважає, що російська федерація, порушивши наведені міжнародні норми, вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому не має судового імунітету в частині вимог позивача про відшкодування шкоди. Водночас, відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Так, матеріалами справи доведено, що позивач внаслідок збройної агресії російської федераціїї проти України був вимушений покинути житло, яке належить йому на праві приватної власності та яке знаходиться на тимчасово окупованій території, та виїхати до іншого регіону України. Внаслідок чого, відчуває безперервний невгамовний душевний біль та страждання, не може нормально спілкуватися з оточуючими, відчуває почуття безпорадності та розчарування через неможливість проживати на рідній землі, спілкуватися з близькими та не може вільно користуватися та розпоряджатися своєю приватною власністю - вищезазначеними квартирами. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги характер страждань позивача, обсяг заподіяної їм шкоди та обставини, за яких така шкода була заподіяна, суд доходить висновку, що з відповідача держави РФ в особі Уряду російської федераціїї на користь [PERSON] слід стягнути компенсацію за завдану моральну шкоду у сумі 1401554,00 грн. (в еквіваленті 35000 Євро). Указаний розмір відшкодування суд вважає таким, що відповідають засадам розумності, виваженості та справедливості і у повній мірі відшкодують завдану позивачеві моральну шкоду. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19.03.2020 року у справі № 686/13212/19. За фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо таке майно набуте відповідно до законів України, ч. 3 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». За фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо таке майно набуте відповідно до законів України, ч. 3 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Згідно ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. У частинах першій, другій статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до частини другої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки її частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до ст.1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.02.1992р. (із змінами), шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Положеннями ч. ч. 1, 3 ст. 386 ЦК України, передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. У своєму позові позивач вказує, що розмір збитків (майнової шкоди), що підлягає відшкодуванню, становить 2033252,53 грн., що еквівалентно 50774,95 євро за офіційним курсом НБУ на день подачі позову. Згідно наданого позивачем розрахунку, який прийнято до уваги судом, в зазначену суму входять: недоотримані доходи (втрачена заробітна плата), розмір упущеної вигоди через неможливість здачі нерухомого майна в оренду, витрати пов`язані з вимушеною орендою житла на підконтрольній території України, вимушені витрати на утримання житла (сплата комунальних послуг), матеріальні збитки через втрату контролю над нерухомими майном (неможливості реалізації права власності). Таким чином, суд приходить до висновку, що наявні всі правові підстави для стягнення з російської федераціїї на користь позивача компенсації завданої Російською Федерацією моральної та майнової шкоди у зазначених вище розмірах, у зв`язку з чим, позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно з п.22 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федераціїї про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави в розмірі 13420 грн.

Outcome: approved