Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-24 00:00:00

У лютому 2023р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ПАТ «Універсал Банк», в якому просив суд: - визнати відсутність у відповідача законного права вимоги від позивача відшкодування боргу за іншу особу - боржника [PERSON] за договорами кредитування № 001-2902/756-0468 від 20 листопада 2007р., № 001-2902/756-0473 від 20 листопада 2007р. та звернення стягнення вказаного боргу на його майно за договором іпотеки № 7178 від 20 листопада 2007р., який є недійсним в силу закону. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 20 листопада 2007р. між відповідачем та [PERSON] були укладені: кредитний договір № 001-2902/756-0468, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит на споживчі потреби у розмірі 85000,00 швейцарських франків на строк до 10 листопада 2022р. зі сплатою 11,45 % річних; кредитний договір №001-2902/756-0473, відповідно до якого позичальнику наданий кредит на споживчі потреби у розмірі 48000,00 швейцарських франків строком до 10 листопада 2022р., зі сплатою 11,45 % річних. За умовами вказаних кредитних договорів [PERSON] зобов`язувалась здійснювати повернення кредитів, шляхом сплати щомісячних платежів та процентів за користування кредитними коштами. На забезпечення виконання боржником ( [PERSON] ) своїх зобов`язань за цими кредитними договорами, 20 листопада 2007р. між відповідачем (іпотекодержатель) та позивачем і [PERSON] (іпотекодавці) був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком 3.3. та зареєстрований в реєстрі за №7177, відповідно до якого власники: [PERSON] та позивач передали в іпотеку банку нерухоме майно, а саме належну їм на праві власності квартиру [ADDRESS] , загальною площею 52,90 кв.м. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 вересня 2016р. було стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за вищезазначеними кредитними договорами від 20 листопада 2007р. у розмірі 125516,86 швейцарських франків. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016р. апеляційну скаргу [PERSON] - відхилено. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 вересня 2016р., в частині солідарного стягнення з [PERSON] на користь АТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитними договорами від 20 листопада 2007р. у розмірі 125516,86 швейцарських франків, та стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь АТ «Універсал Банк» судових витрат у справі у розмірі по 1827,0 грн. з кожного - скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення. Відмовлено у задоволенні позовних вимог про солідарне стягнення з [PERSON] на користь АТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитними договорами від 20 листопада 2007р. у розмірі 125516,86 швейцарських франків. На думку сторони позивача, зобов`язання іпотекодавця (позивача) за зазначеним вище іпотечним договором у обов`язковому порядку має бути підтверджене наявністю основного договору між кредитором та іпотекодавцем, на підставі якого виникло основне зобов?язання іпотекодавця. У іншому разі, зазначення у договорі іпотеки, в якості іпотекодавця особи, яка не має основних зобов?язань перед кредитором - суперечить вимогам закону та в силу вимог законодавства такий договір іпотеки є нікчемним. Відповідно, підпис такої особи у договорі іпотеки не породжує правових наслідків для позивача, який ніколи не був майновим поручителем по кредитним зобов`язанням [PERSON] перед відповідачем, оскільки майновим поручителем, згідно договору поруки № 001-2902/756-0473-р. від 20 листопада 2007р. на думку позивача за основним (кредитним) зобов`язанням був [PERSON] . Оскільки в досудовому порядку, відповідач не бажає визнати факт нікчемності, укладеного договору іпотеки від 20 листопада 2007р., з метою захисту свого права власності, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 20 березня 2023р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників процесу, та залучено до участі у справі, в якості третьої особи [PERSON] 06 квітня 2023р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що аргументи і доводи сторони позивача є безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивачем не враховані положення ст. ст. 526, 546, 575, 627, 629, 638 ЦК України, ст. ст. 1, 33 Закону України «Про іпотеку». 24 квітня 2023р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій сторона позивача заявлені позовні вимоги підтримала, зазначивши, що твердження відповідача про дійсність договору іпотеки є безпідставними, оскільки не враховані положення ст. ст. 11, 553, 583 ЦК України, ст. ст. 3, 7 Закону України «Про іпотеку». 24 квітня 2023р. на адресу суду надійшли письмові пояснення на позов від третьої особи, яка заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Заперечення на відповідь на відзив, стороною відповідача на подавались. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 20 листопада 2007р. між відповідачем та третьою собою [PERSON] були укладені: - кредитний договір № 001-2902/756-0468, відповідно до умов якого банк надав позичальнику (третій особі) кредит на споживчі потреби у розмірі 85000,00 швейцарських франків на строк до 10 листопада 2022р. зі сплатою 11,45 % річних; - кредитний договір №001-2902/756-0473, відповідно до якого позичальнику (третій особі) банк надав кредит на споживчі потреби у розмірі 48000,00 швейцарських франків строком до 10 листопада 2022р. зі сплатою 11,45 % річних. За умовами вказаних кредитних договорів третя особа [PERSON] зобов`язувалась здійснювати повернення кредитів, шляхом сплати щомісячних платежів та процентів за користування кредитними коштами. На забезпечення виконання третьою собою своїх зобов`язань за цими кредитними договорами, 20 листопада 2007р. між відповідачем (іпотекодержатель) та позивачем і третьою собою (іпотекодавці) був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З. З. та зареєстрований в реєстрі за №7177. Відповідно до договору іпотеки, позивач та третя особа, передали в іпотеку банку (відповідачу) нерухоме майно, а саме належну їм на праві власності квартиру [ADDRESS] загальною площею 52,90 кв. м. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 вересня 2016р. по цивільній справі № 755/14967/15-ц, яке змінене рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016р., із [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» стягнуто заборгованість за кредитними договорами від 20 листопада 2007р. № 001-2902/756-0468 та №001-2902/756-0473 у розмірі 125516,86 швейцарських франків, що за офіційним курсом НБУ, станом на 27 вересня 2016р. становить 3357576,00 грн. За умовами п. 1.1 вказаного договору іпотеки, для забезпечення повного і своєчасного виконання боржником (третьою особою) зобов`язань, визначених основним договором, іпотекодавець цим передає в іпотеку наступне нерухоме майно: квартира [ADDRESS] та належить іпотекодавцю на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 02 березня 1994р. Відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району м. Києва, згідно з розпорядженням (наказом) № 892 від 02 березня 1994р.; зареєстрованим 05 березня 1994р. в Київському міському бюро технічної інвентаризації і записаного у реєстрову книгу за №1821. Предмет іпотеки складається з 1 жилої кімнати, загальна площа предмета іпотеки, становить 52,90 кв.м., жила площа - 22,20 кв.м. Згідно п.2.2. договору іпотеки, ринкова вартість предмету іпотеки, згідно зі звітом незалежного суб`єкта оціночної діяльності, становить: 1321299,17 грн. Відповідно п.2.1.2 договору іпотеки, у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язань за будь-яким з вищевказаних Основного договору, що обумовлюють основне зобов`язання, а у разі невиконання іпотекодавцем цієї вимоги - звернути стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2022р. по цивільній справі № 761/21023/20, яке набрало законної сили (https://reyestr.court.gov.ua/Review/102867163, https://reyestr.court.gov.ua/Review/111723521), позов АТ «Універсал Банк» до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки - задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами №001-2902/756-0468 від 20 листопада 2007р. та №001-2902/756-0473 від 20 листопада 2007р. у розмірі 125516,86 швейцарських франків, звернуто стягнення па предмет іпотеки, а саме: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 52,90 кв. м, яка належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 02 березня 1994р. Відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району м. Києва, шляхом продажу па прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною, яка встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності /незалежним експертом/ па стадії оцінки майна під час проведеним виконавчих дій. Здійснено розподіл судових витрат. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності (ч. 1 ст. 546 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України, в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин, предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку», у відповідній редакції було передбачено, що: - іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; - основне зобов`язання - зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою; - іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; - майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи-боржника. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що укладений між сторонами договір іпотеки від 20 листопада 2007р. є нікчемним, оскільки на думку сторони позивача зобов`язання іпотекодавця (позивача) за зазначеним вище іпотечним договором у обов`язковому порядку має бути підтверджене наявністю основного договору між кредитором та іпотекодавцем, на підставі якого виникло основне зобов?язання іпотекодавця. У іншому разі, зазначення у договорі іпотеки в якості іпотекодавця особи, яка не має основних зобов?язань перед кредитором - суперечить вимогам закону та в силу вимог законодавства такий договір іпотеки є нікчемним. Відповідно, підпис такої особи у договорі іпотеки не породжує правових наслідків для позивача, який ніколи не був майновим поручителем по кредитним зобов`язанням третьої особи, перед відповідачем, оскільки майновим поручителем, згідно договору поруки № 001-2902/756-0473-р. від 20 листопада 2007р. на думку позивача за основним (кредитним) зобов`язанням був [PERSON] . За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021р. у справі № 522/1528/15-ц (провадження 14-67цс20) зазначено, що якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений. Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту. Отже, ухвалення судом рішення в справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості. Як було встановлено судом, в провадженні Дніпровського, Шевченківського районних судів м. Києва перебували цивільні справи №№ 755/14967/15-ц, 761/21023/20, рішеннями яких була стягнута сума заборгованості за зазначеними вище кредитними договорами; звернуто стягнення на предмет; зазначені рішення судів набрали законної сили, і є обов`язковими для виконання, в силу положень ст. 18 ЦПК України; про зазначені рішення судів, позивачу було відомо. Проте звернення позивача до Шевченківського районного суду м. Києва, з позовними вимогами про визнання відсутнім у відповідача законного права вимоги від позивача відшкодування боргу за іншу особу - боржника [PERSON] за договорами кредитування № 001-2902/756-0468 від 20 листопада 2007р., № 001-2902/756-0473 від 20 листопада 2007р. та звернення стягнення вказаного боргу на його майно за договором іпотеки № 7178 від 20 листопада 2007р. суперечить принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим (п. 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 січня 2020р. у справі № 50/311-б (провадження № 12-143гс19). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи також правові висновки Верховного Суду, наведені в постанові від 12 січня 2022р. по справі № 199/2378/19 (провадження № 61-8318св20), суд приходить до висновку, що за таких обставин наявні правові підстави для відмови в задоволенні позову, саме у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту, та ненадання протягом всього часу розгляду справи, жодного належного і допустимого доказу, в обгрунтування заявлених вимог (щодо нікчемності договору іпотеки). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, беручи до уваги, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed