Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-02 00:00:00

У лютому 2023 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з даним позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), третя особа: Територіальний центр МВС № 8043 РСЦ ГЦС МВС в м. Києві (далі по тексту - третя особа) про визнання недійсним договору купівлі-продажу та стягнення грошових коштів. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем 1, який був зареєстрований 05.09.1992 року відділом РАЦС Московського району м. Києва, актовий запис № 914. За час перебування у шлюбі ними було придбано легковий автомобіль марки Toyota Camry, 2006 року, державний номерний знак [NUMBER] . Даний автомобіль був придбаний за спільні кошти та оформлений на відповідача 1 - [PERSON] . Починаючи з літа 2020 року він з відповідачем 1 почали проживати окремо, у зв`язку з чим, в провадженні суду перебуває справа про розірвання шлюбу. Разом з тим, у липні 2022 року позивач випадково дізнався, що 14.01.2022 року між [PERSON] та її дядьком [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу вищевказаного автомобіля, який було оформлено та підписано сторонами в територіальному сервісному центрі МВС № 8043 ГЦС ИВС в м.Києві за номером 8043/2022/3043755. Позивач вважає даний договір недійсним, оскільки вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю, а тому для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. З огляду на те, що автомобіль був спільною сумісною власністю подружжя та при відчуженні відповідачем 1 на користь відповідача 2 легкового автомобіля марки Toyota Camry, 2006 року, державний номерний знак [NUMBER] , який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя письмова згода позивачем на укладення такого договору, яка є обов`язковою умовою його чинності не надавалась, позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу легкового автомобіля типу седан марки Toyota Camry, 2006 року випуску, сірого кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER] , vin код [NUMBER] , укладений 14.01.2022 року між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] , який був зареєстрований у територіальному сервісному центрі МВС № 8043 РЦС ГЦС МВС в м. Києві за номером 8043/2022/3043755 від 14.01.2022 року; стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] в рівних частках на мою користь половину ринкової вартості легкового автомобіля типу седан марки Toyota Camry, 2006 року випуску, сірого кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER] , vin код [NUMBER] , що становить 150 500 грн., а також стягнути з відповідачів судові витрати. Одночасно із зверненням до суду з позовною заявою, позивач звернувся із заявою про забезпечення позову. Ухвалою суду від 10.02.2023 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Також, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10.02.2023 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01.03.2023 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 04.04.2023 року. 30.03.2023 року до суду від позивача надійшла заява про зміну предмету позову, відповідно до якої він просив визнати недійсним договір купівлі - продажу легкового автомобіля типу седан марки Toyota Camry, 2006 року випуску, сірого кольору , державний реєстраційний номер [NUMBER] , vin код [NUMBER] , укладений 14.01.2022 року між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] , який був зареєстрований у територіальному сервісному центрі МВС № 8043 РЦС ГЦС МВС в м. Києві за номером 8043/2022/3043755 від 14.01.2022 року; стягнути з відповідача 2 на користь позивача половину ринкової вартості легкового автомобіля типу седан марки Toyota Camry, 2006 року випуску, сірого кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER] , vin код [NUMBER] , що становить 150 500, 00 грн. 01.06.2023 року від представника відповідачів на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідачів зазначив, що легковий автомобіль марки Toyota Camry, 2006 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] був проданий [PERSON] 14.01.2022 року згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу № 8043/2022/3043755 [PERSON] за 50 000, 00 грн. у зв`язку з скрутним матеріальним становищем, проблемами зі здоров`ям та відсутністю фінансової допомоги від чоловіка. З червня 2020 року [PERSON] з [PERSON] не проживає, залишивши її у спільній квартирі, з проблемами зі здоров`ям, обмеженим рухом, без засобів на існування, лікування та утримання спільне майно. Також, [PERSON] відсторонив [PERSON] від спільного бізнесу, таким чином позбавивши її будь-яких можливостей заробітку. Зважаючи на зазначене [PERSON] була вимушена продати автомобіль, грошові кошти з продажу якого були витрачені в інтересах сім`ї Покупець автомобіля [PERSON] при придбанні даного автомобіля керувався наявними документами, за якими власник [PERSON] і при його оформленні в територіальному сервісному центрі МВС № 8043 РСЦ ГЦС МВС в м. Києві співробітниками центру дозвіл [PERSON] не вимагався та жодних роз`яснень щодо його необхідності надано не було. Жодного доказу, що [PERSON] діяла недобросовісно і кошти з проданого автомобіля витрачені не в інтересах сім`ї позивачем не надано. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29.03.2023 року шлюб між сторонами розірвано. Також, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03.03.2023 року про поділ спільного майна подружжя легковий автомобіль марки Toyota Camry, 2006 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] визнаний спільним майном подружжя та поділений по частини між позивачем та відповідачем [PERSON] . Під час розгляду даної справи [PERSON] достовірно знав про продаж автомобіля, мав право на компенсацію своєї частки, але, у позовних вимогах за зустрічним позовом такого бажання не виявив. У зв`язку з чим, представник відповідачів зазначав, що виникає питання з приводу правильності обрання позивачем способу захисту своїх матеріальних прав. Оскільки за рішенням суду про поділ майна подружжя позивачу належить частина автомобіля, то в даному випадку, на думку представника відповідачів, самого лише визнання правочину недійсним недостатньо, адже, у випадку позивача необхідно повернути відчужене майно, а не стягнути компенсацію за його продаж, тобто застосувати наслідки недійсності правочину. Окрім того, представник відповідачів зазначив, що відповідачі вважають завищеною визначену позивачем вартість автомобіля за спірним договором. Оскільки дана оцінка проводилась порівняльним підходом з застосуванням відбору аналогів в мережі Інтернет, а не при фактичному огляді об`єкту оцінки. Враховуючи вищевикладене, представник відповідачів просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15.06.2023 року закрито підготовче провадження у справі. Представник позивача та позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. Представник відповідачів в судовому засіданні з приводу позовних вимог заперечувала та просила відмовити у їх задоволенні. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.09.1992 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюб серії [NUMBER] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29.03.2023 року шлюб між сторонами розірвано. З матеріалів справи вбачається, що автомобіль марки «Toyota», модель «Camry», 2006 року випуску, номерний знак [NUMBER] , був зареєстрований за [PERSON] з 07.04.2007 року по 14.01.2022 року. 14.01.2022 року між [PERSON] та [PERSON] в Територіальному сервісному центрі МВС № 8043 був укладений договір купівлі-продажу автомобіля марки «Toyota», модель «Camry», 2006 року випуску, державний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] за 50 000, 00 грн. На підставі вказаного договору вищевказаний транспортний засіб був зареєстрований за [PERSON] . Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що автомобіль марки «Toyota», модель «Camry», 2006 року випуску, номерний знак [NUMBER] , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки автомобіль придбаний під час шлюбу за спільні кошти, але проданий був без його відома та згоди, тому договір купівлі-продажу автомобіля просив визнати недійсним. Відповідно до ст. 368 ЦК України, ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Судом встановлено, що згідно рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03.03.2023 року, серед іншого, в порядку поділу спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] : визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину транспортного засобу марки «Toyota», модель «Camry», 2006 року випуску, номерний знак [NUMBER] та за [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаного транспортного засобу. Частиною 3 ст. 65 СК України передбачено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або)державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судомне вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Враховуючи передбачене законом право особи на судовий захист саме порушеного цивільного права, слід вирішити питання про спростування презумпції правомірності правочину та встановити наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, визначити, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернулась до суду, яке саме право порушене, в чому полягає порушення, оскільки від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Статтею 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. В судовому засіданні встановлено, що спірний автомобіль був спільною сумісною власністю подружжя. Проте, 14.01.2022 року даний автомобіль був відчужений відповідачу 2 на підставі договору купівлі-продажу № 8043/2022/30043755 та зареєстрований за ним в ТСЦ МВС № 8043 РЦС ГСЦ МВС в м. Києві. Ціна спірного автомобіля узгоджена в договорі купівлі-продажу у розмірі 50 000 грн. Позивач у позовній заяві зазначав, що ціна продажу очевидно не відповідає ринковій вартості транспортного засобу. Згідно звіту про оцінку легкового автомобіля, аналогічного марки «Toyota», модель «Camry», 2006 року випуску, номерний знак [NUMBER] , зробленого ПП «КОНСАЛТ-СЕРВІС», вартість легкового автомобіля аналогічного автомобілю марки «Toyota», модель «Camry», 2006 року випуску, номерний знак [NUMBER] , станом на 23.01.2023 року становить 301 000, 00 грн. Як підставу для звернення до суду з даним позовом та визнання договору купівлі -продажу транспортного засобу недійсним позивач вказував, що не надавав згоди на відчуження автомобіля, який є спільною сумісною власністю подружжя. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 надала висновок, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Згідно ч. 2 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Суд приймає до уваги, що автомобіль є неподільною річчю. Наслідком визнання правочину недійсним є повернення сторін у первісний стан, тобто застосовується реституція (ст. 216 ЦК України). Позивач не заявив вимог щодо повернення сторін у попередній стан чи повернення автомобіля у спільну сумісну власність, а вирішення лише вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу між відповідачами, без застосування наслідків недійсності правочину (реституції), оскільки таких вимог не заявлено, призведе до невизначеності у відносинах між позивачем і відповідачами та вимагатиме від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту або повторного звернення до суду. Під ефективним способом захисту слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект, тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. При ухваленні рішення суд також приймає до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 08.02.2022 року № 209/3085/20. Так, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31)). Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. При цьому, суд зауважує, що правові позиції ВС, наведені стороною позивача в обгрунтування своєї позиції, не є релевантними до даної справи, оскільки позивачами у них окрім вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу спільного майна подружжя за відсутності згоди одного з них заявлялись також вимоги про повернення майна та скасування державної реєстрації транспортного засобу за іншою особою. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). В разі визначення кожному зі співвласників ідеальних часток у спірному майні таке судове рішення не буде ефективним для захисту прав та інтересів позивача як співвласника. Залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із власників, хто фактично користується річчю, можливості здійснювати право власності і надалі (вільне володіння і користування). Але інший співвласник, який формально залишається співвласником, всупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування і впливу на долю речі. Задля ефективного захисту прав кожного зі співвласників неподільних речей і забезпечення єдності судової практики щодо застосування приписів частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України, частини другої статті 364 ЦК України Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.02.2022 року № 209/3085/20 надала висновок щодо застосування норм права і вирішення спору шляхом сплати грошової компенсації за частку у спільній власності в разі поділу неподільної речі. В даному випадку, ефективним способом захисту прав позивача суд вважає стягнення з відповідача 1 - [PERSON] на його користь відшкодування вартості частки спільного майна, з огляду на неподільність транспортного засобу, а також з огляду на відчуження відповідачем 1 вказаного рухомого майна (автомобіля). Виходячи з цього, вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу та стягнення коштів з [PERSON] половини вартості транспортного засобу є неефективними та не доцільними з огляду на фактичні обставини, встановлені судом, а їх одночасне заявлення є суперечливим. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. В даному випадку, суд роз`яснює позивачу, що ним невірно обрано спосіб захисту свого порушеного права, оскільки ефективним захистом за даних обставин будуть вимоги про стягнення з [PERSON] компенсації за відчужене майно, яке рішенням суду визнано спільним майном подружжя та здійснено його поділ. Тому позивач, з метою ефективного захисту свого порушеного права, не позбавлений можливості звернутись до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту прав визначені ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи неінакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи наведені обставини справи і норми закону, а також те, що позивач обрав неефективний спосіб захисту права, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Ухвалюючи рішення у даній справі, суд також враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року). Зважаючи, що у задоволенні позову відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати щодо сплати судового збору не понесені, суд не вбачає підстав для вирішення питання щодо їх розподілу.

Outcome: dismissed