Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-08 00:00:00

На розгляді Комінтернівського районного суду м. Харкова знаходилась справа за вказаним цивільним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, в якому позивач просить визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , а також стягнути [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до повноліття дитини. Заявлені вимоги вмотивовані тим, що 14.06.2021 рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , дитина проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні, відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Після того як сторони почали жити окремо, вони вирішили, що дитина залишиться проживати з матір`ю. На даний час стосунки між сторонами дуже напружені, між ними виникають сварки, під час яких відповідач неодноразово погрожував позивачці, що син буде проживати з ним, зі свого боку позивачка побоюється, що відповідач зможе забрати сина до себе, тому виникла необхідність у зверненні до суду із відповідним позовом. Розгляд справи здійснювався за правилами загального позовного провадження. Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 "Про введення воєнного стану в Україні" із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено в Україні воєнний стан, який наразі продовжено. Розпорядженням Голови Верховного Суду № 4/0/9-22 від 10.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність судових справ Червонозаводського районного суду м. Харкова, Комінтернівського районного суду м. Харкова та визначено територіальну підсудність справ за Ленінським районним судом м. Полтави. Відповідно до акту приймання-передавання справ від 12.09.2022, до Ленінського районного суду м. Полтави з Комінтернівського районного суду м. Харкова надійшла справа № 641/7544/21, яка на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Високих М.С. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 19.09.2022 справу прийнято до свого провадження з призначенням до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 29.03.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Будучи належно повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, сторони в судове засідання не прибули. Позивач в своїй позовній заяві прохала розглядати справу без її участі. Відповідач правом надання відзиву на позовну заяву та доказів, що підтверджують заперечення проти позову, не скористався. Представник третьої особи Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради будучи належним чином повідомленим про дату час та місце судового засідання до суду не з`явився. У відповідності до вимог ч.1 ст.281 ЦПК України, 09.08.2023 судом постановлена ухвала про проведення заочного розгляду справи на підставі наданих сторонами доказів. У відповідності до ч.2 ст.24 7ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку із не прибуттям до суду всіх учасників справи. Оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, а також їх взаємний зв`язок в сукупності, суд вказує про наступне. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Вказана обставина підтверджуються наданою суду копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] (а.с.8). Відповідно до копії заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова по справі №641/2056/21 від14.06.2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 21.07.2017 у Московському районному у м. Харкові ВДРАЦС ГТУЮ у Харківській області, актовий запис №838 - розірвано. Відповідно до копій довідок про реєстрацію місце проживання [PERSON] та [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7,9). Вирішуючи питання щодо застосування правових норм, суд вказує, що спірні правовідносини регулюються нормами сімейного законодавства. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За змістом статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Суд зауважує, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частина друга статті 182). Згідно ізст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви (ч.1 ст.191 СК України). Розглянувши справу у межах заявлених вимог, враховуючі всі обставини справи, повідомлені учасниками відомості про стан здоров`я, матеріальне становище дітей, платника аліментів, суд вважає, що з [PERSON] необхідно стягнути на користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше встановленого законодавством мінімального гарантованого розміру аліментів для дитини відповідного віку. При цьому суд вказує, що згідно із ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст.12 ЦПК України). Згідно ізст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Що стосується позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] разом із позивачем [PERSON] суд виходить із наступного. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 Сімейного кодексу України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно зі ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (надалі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За змістом положень ст.ст. 151,163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до ч.2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання, фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Частиною 1 статті 161 СК України передбачено якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Разом із тим, виходячи з наведених позивачем обґрунтувань не вбачається, що між батьками існує стійкий конфлікт щодо існуючих прав та обов`язків по відношенню до дитини та їх реалізації - щодо визначення місця проживання дитини. При цьому жодного доказу на підтвердження заявлених вимог в частині визначення місця проживання дитини позивачем надано не було. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом, однак звертаючись до суду позивачем не було наведено відомостей про те, що питання визначення місця проживання дитини було предметом розгляду органу опіки, а наведені позивачем обставини про звернення до поліції належними доказами не підтверджені. Таким чином, судом не встановлено порушеного, невизнаного або оспорюваного права позивача відповідно до ст.3 ЦПК України, тому суд відхиляє позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини за їх недоведеністю, що не позбавляє позивача права повторного звернення. Питання про судові витрати вирішено судом у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial