Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-31 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до Долинського районного суду Кіровоградської області з позовом до відповідача [PERSON] , в якому (позові) просив: - визнати за [PERSON] право особистої приватної власністі на житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку для обслуговування цього житлового будинку, кадастровий номер 3521910100:05:009:0021, площею 0,0597, що розташована по [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він перебував у шлюбі з [PERSON] з 17.10.2014 по 26.01.2023. До шлюбу 07.10.2010 його мати подарувала йому квартиру, яку він продав 22.10.2014 за 140000,00 грн. 04.02.2015 за вказані особисті кошти він придбав будинок та земельну ділянку, які на підставі п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України вважає особистою приватною власністю, з чим не погоджується відповідач. Ухвалою від 27.02.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вказаним позовом з постановленням здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження і розпочато підготовче провадження у справі із призначенням підготовчого судового засідання з повідомленням (викликом) учасників справи. Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, зареєстрований у суді 23.03.2023 за вх. № 2253/23, у якому останній просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. На обґрунтування заперечень проти позовної заяви відповідач зазначив, що спірне нерухоме майно, придбане під час шлюбу за спільні кошти і є їх з [PERSON] спільною сумісною власністю. На підтвердження своєї позиції зазначила, що у п. 4.10 договору купівлі-продажу спірного будинку зазначено про надання неї, як дружиною дозволу на його придбання, а у п. 4.12 зазначено, що [PERSON] роз`яснено зміст ст. 60 та ст. 65 СК України. Аналогічні за змістом пункти містяться і у договорі купівлі-продажу земельної ділянки. Також посилалась на те, що у своїй заяві про надання згоди на придбання спірного майна вона зазначала, що гроші, які витрачаються на його придбання є їхньою спільною сумісною власністю, а [PERSON] підписуючи договори купівлі-продажу спірного майна погодився з цим. Від представника відповідача до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, зареєстрована 23.03.2023 за вх. № 2251/23, у якій позивач за зустрічним позовом просила: - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] та 1/2 земельної ділянки для обслуговування цього житлового будинку, кадастровий номер 3521910100:05:009:0021, площею 0,0597, що розташована по [ADDRESS] . Свої вимоги позивач за зустрічним позовом обґрунтовувала аналогічно викладеному у відзиві на позовну заяву. Оскільки обидва позови взаємопов`язані, вони виникають з одних правовідносин, а задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову, судом прийнято зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом та вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Від представника позивача (відповідача за зустрічним позовом) до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, зареєстрована у суді 03.04.2023 за вх. № 2425/23, у якому останній заперечував проти позиції відповідача (позивача за зустрічним позовом), викладеної у відзиві. На обґрунтування заперечень проти доводів, наведених у відзиві сторона позивача (відповідача за зустрічним позовом) зазначила, що доводи відповідача (позивача за зустрічним позовом) про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю є не доведеними. Від представника відповідача (позивача за зустрічним позовом) до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, зареєстроване у суді 06.04.2023 за вх. № 2510/23, у якому останній заперечував проти позиції позивача (відповідача за зустрічним позовом), викладеної у відповідь на відзив на позовну заяву. На обґрунтування заперечень проти доводів, наведених у відповіді на відзив сторона відповідача (позивача за зустрічним позовом) зазначила, що доводи позивача (відповідача за зустрічним позовом) про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю є не доведеними. Від представника позивача (відповідача за зустрічним позовом) до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, зареєстрований у суді 13.04.2023 за вх. № 2654/23, у якому останній просив у задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити. На обґрунтування заперечень проти доводів, наведених у відзиві на зустрічну позовну заяву сторона позивача (відповідача за зустрічним позовом) посилалася на доводи наведені у попередніх заявах по суті справи. Представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) у судовому засіданні висловив позицію про часткове задоволення позову та зустрічного позову. Свою позицію також виклав у письмових поясненнях у яких зазначив, що [PERSON] не доведено наявність заощаджень на час укладення шлюбу. При цьому, її прибутки у виді заробітної плати, отриманої з часу укладення шлюбу і до придбання спірного майна свідчать про те, що її особиста частина у грошових коштах витрачених на придбання спірного майна становить 1/12. Отже, їх частки у спірному майні становлять 1/12 [PERSON] , а 11/12 його, як частка придбана за особисті кошти. Представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) у судовому засіданні наполягав на відсутності підстав для задоволення позову та просив задовольнити зустрічний позов аргументуючи свою позицію аналогічно викладеному у заявах по суті справи, поданих стороною відповідача (позивача за зустрічним позовом). Заслухавши представників сторін та дослідивши докази у справі, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом, враховуючи позиції учасників справи, висловлені ними у заявах по суті справи, які було подано до суду, виходячи з положень цивільного процесуального законодавства, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, - суд дійшов висновку про часткове задоволення первісного позову та часткове задоволення зустрічного позову, з огляду на таке. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Поряд з цим, відповідно до положень ч. 1 - ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами у розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Положеннями ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України, суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Так, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, наданих учасниками справи, судом встановлено такі обставини. 07.10.2010 [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Шумейко І.Ю., зареєстровано у реєстрі за № 729, - набув у приватну власність квартиру за адресою: [ADDRESS] . 17.10.2014 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] . 22.11.2014 [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Кубасовим І.Ю., зареєстровано у реєстрі за № 810, - продав належну йому квартиру за адресою: [ADDRESS] за 140000,00 грн. 04.02.2015 [PERSON] з письмової згоди дружини [PERSON] , підпис якої у заяві посвідчено приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Кубасовим І.Ю., зареєстровано у реєстрі за № 59, - уклав договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] за ціною 49461,00 грн., який було посвідчено приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Кубасовим І.Ю., зареєстровано у реєстрі за № 60. 04.02.2015 [PERSON] з письмової згоди дружини [PERSON] , підпис якої у заяві посвідчено приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Кубасовим І.Ю., зареєстровано у реєстрі за № 59, - уклав договір купівлі-продажу земельної ділянки прощею 0,0597 га, кадастровий номер 3521910100:05:009:0021 за адресою: [ADDRESS] за ціною 22579,00 грн., який було посвідчено приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Кубасовим І.Ю., зареєстровано у реєстрі за № 61. У заяві [PERSON] від 04.02.2015, підпис у якій посвідчено приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Кубасовим І.Ю., зареєстровано у реєстрі за № 59, зазначено про надання дозволу на придбання [PERSON] житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки з кадастровим номером 3521910100:05:009:0021 за адресою: [ADDRESS] . Також у заяві зазначено, що [PERSON] підтвердила, що гроші, які витрачаються на придбання зазначених об`єктів нерухомого майна є спільною сумісною власністю її та [PERSON] та придбана нерухомість також будуть їх спільною сумісною власністю. Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 22.12.2022, яке набрало законної сили 26.01.2023, розірвано шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] . За даними відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 30.05.2023 від 30.05.2023 № 1106-23-00937 щодо [PERSON] , остання у період з другого кварталу 2001 року по четвертий квартал 2019 року періодично мала офіційні доходи, зокрема мала дохід у четвертому кварталі 2014 року - 8909,44 грн. (після утримання податків та зборів) та першому кварталі 2015 року - 10486,19 (після утримання податків та зборів). Зазначені вище, встановлені судом обставини сторонами у справі не заперечувалися. З огляду на наведені вище правовідносини між сторонами, з приводу яких виник спір, судом відзначається таке. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1, ч. 3, ч. 4 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, судом відзначається, що тлумачення зазначеної статті дозволяє зробити висновок, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя або жінки та чоловіка, що проживають однією сім`єю, на майно, яке набуто ними у період шлюбу чи спільного проживання. Сторонами у справі у період шлюбу було набуте нерухоме майно, щодо якого наразі виник спір щодо його належності сторонам на праві спільної сумісної власності чи праві особистої приватної власності. Відповідно до умов п. 1 та п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу та майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, з урахуванням наведеного суд констатує, що позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) доведено наявність у нього особистих грошових коштів, отриманих від продажу квартири, право власності на яку ним було набуте до шлюбу, і цих коштів у розмірі 140000,00 грн. об`єктивно достатньо для придбання спірних житлового будинку та земельної ділянки за 72 040,00 грн. (49461,00 + 22579,00). Поряд з цим, суд звертає увагу на позицію позивача (відповідача за зустрічним позовом) про те, що на час придбання спірного майна [PERSON] мала грошовий дохід, половину якого він вважає її особистими коштами. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. З огляду на зазначене суд наголошує на тому, що позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) [PERSON] фактично заявлено про наявність у нього згоди на поділ спільної сумісної власності у вигляді доходів, отриманих [PERSON] з часу реєстрації шлюбу до моменту придбання спірного майна у рівних частинах, тобто половину такого доходу [PERSON] вважав коштами належними особисто [PERSON] . Так, протягом четвертого кварталу 2014 року [PERSON] отримала дохід у сумі 8909,44 грн. (після утримання податків та зборів) та за січень 2015 близько 3495,40 грн. (10486,19 (дохід за перший квартал 2015 після утримання податків та зборів) / три місяці), а всього на суму 12404,84 грн., половина якої становить 1/12 від вартості спірного майна. При цьому наявність у [PERSON] заощаджень на час реєстрації шлюбу останньою не доведено. Положеннями ч. 7 ст. 57 СК України передбачено, що якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Таким чином суд вважає обґрунтованою та доведеною позицію позивача (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] про витрату ним та [PERSON] власних, особистих коштів на придбання спірного майна у частках 11/12 та 1/12 відповідно. Надаючи оцінку заяві [PERSON] про надання згоди на придбання [PERSON] спірного майна у частині зазначення у ній її твердження про те, що гроші, які витрачаються на придбання цього майна є їх спільною сумісною власністю та придбана нерухомість також буде їх спільною сумісною власністю, суд зауважує, що у цій заяві [PERSON] виклала своє особисте ставлення до правової природи коштів, як плати за майно, що купувалось. Така заява не є спільною заявою подружжя і була використана нотаріусом, який посвідчував договір купівлі-продажу спірного майна, лише для перевірки наявності згоди другого з подружжя на придбання нерухомого майна. При цьому встановити на час укладення правочинів правову природу права власності на конкретні грошові кошти об`єктивно неможливо без спільної домовленості та позиції власників цих коштів, однак про наявність такої спільної позиції чи домовленості у правочинах чи окремих документах не зазначено. Отже, щодо позиції відповідача (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] щодо правового режиму спірного майна як спільної сумісної власності судом відзначається, що таке твердження не знайшло свого підтвердження у ході розгляду справи та спростовується вищенаведеними висновками суду. Ухвалюючи рішення у справі, суд щодо його умотивованості відзначає, що доводи сторін та їх представників у даній справі оцінені судом на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин, а відтак, інші доводи ними озвучені у судовому засіданні та зазначені ними у заявах по суті справи і заявах з процесуальних питань, які було подано до суду, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні ними фактичних обставин справи і норм матеріального права, судової практики та процесуального закону, а тому такі доводи враховуючи, зокрема, практику Європейського суду з прав людини, не вимагають детальної відповіді або спростування. Враховуючи встановлені судом обставини справи та наведені вище положення процесуальних норм та норм матеріального права, розглянувши справу у межах заявлених позовних вимог з урахуванням предмету та підстав пред`явленого первісного позову та зустрічного позову, беручи до уваги, встановлення доведеності вірогідності співвідношення витрачених сторонами особистих коштів при придбанні спірного майна, - суд дійшов висновку, що вимоги позивача (відповідача за зустрічним позовом) про визнання майна особистою приватною власністю та вимога відповідача (позивача за зустрічним позовом) про поділ спільного майна подружжя частково обґрунтовані та доведені, а тому такі вимоги з урахуванням мотивів та розрахунків суду, наведених вище підлягають частковому задоволенню, що не суперечить чинному законодавству, зокрема тому, що регулює сімейні правовідносини та відносини щодо права власності і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, і таке рішення суду у повній мірі відповідає завданню цивільного судочинства, зокрема, щодо справедливого вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, оспорюваних прав та інтересів фізичних осіб. Питання щодо витрат сторін на професійну правничу допомогу, враховуючи зроблену, відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, до закінчення судових дебатів у справі їх представниками заяву про надання суду протягом п`яти днів доказів понесення таких витрат, - слід вирішити у судовому засіданні, яке слід призначити у порядку та строки, передбачені ст. 246, ст. 270 ЦПК України. У цьому судовому засіданні слід також вирішити і питання розподілу витрат сторін по сплаті судового збору.

Outcome: partial