Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-19 00:00:00

У січні 2023 року позивач звернулася до суду із позовом у якому просила суд: -у порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] ; -встановити порядок користування житловою квартирою [ADDRESS] виділивши у користування [PERSON] житлову кімнати загальною площею 17,41 м2 з правом спільного користування нею у квартирі кухнею, коридором, лоджією та санвузлами. Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.12.2008 по 22.12.2021. Вказує, що під час перебування у шлюбі сторонами було набуто у власність квартиру [ADDRESS] . Зазначає, що між сторонами не було досягнуто згоди щодо поділу майна у позасудовому порядку, а тому остання звернулася із позовом до суду. Посилається, що сторони наразі не є подружжям, а тому також наявні підстави для встановлення порядку користування квартирою. Стверджує, що спірна квартира є двокімнатною та складається з коридору площею 13,23 м2, житлової кімнати площею 17,41 м2, житлової кімнати площею 16,43 м2, кухні площею 11,9 м2, санвузлу площею 1,57 м2, санвузлу площею 5,13 м2, лоджії 3,6 м2. Вказує, що позивач фактично користується житловою кімнатою площею 17,41 м2 та там знаходяться її речі, а тому просить суд виділити дану кімнату у її користування та залишити у спільному користуванні коридор площею 13,23 м2, кухню площею 11,9 м2, санвузол площею 1,57 м2, санвузол площею 5,13 м2, лоджію 3,6 м2. З урахуванням викладеного вище просила позовні вимоги задовольнити. 24.01.2023 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 30.01.2023 у справі було відкрито провадження та призначено до розгляду у підготовчому засіданні у порядку загального позовного провадження. 21.03.2023 представником відповідача [PERSON] - [PERSON] було подано до суду відзив на позовну заяву у якому останній проти позовних вимог заперечував частково. Заперечення проти позову обґрунтовує тим, що спірну квартиру сторонами було набуто у власність за кошти, які були отримані відповідачем у позику у його матері, а саме: 45 000 доларів США. Вказує, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17.02.2021 у справі №760/11904/20 було стягнуто із відповідача на користь [PERSON] заборгованості за договором позики у загальному розмірі 1 665 285,48 грн. та дана заборгованість є спільними грошовими зобов`язаннями подружжя. З урахуванням викладеного просить суд вирахувати частку позивача у спільному боргу подружжя у розмірі 832 642,74 грн. із частки позивача у спірній квартирі та визнати за позивачем право власності на 13/100 частки квартири. Зазначає, що оскільки частка позивача у спірній квартирі у такому випадку буде становити 13/100 частки квартири, що відповідатиме 9,00 м2 усієї площі квартири, то у такому випадку позовні вимоги позивача щодо виділення їй у користування житлової кімнати площею 17,41 м2 є необґрунтованим. З урахуванням викладеного просив суд позовні вимоги задовольнити частково. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26.04.2023 у справі було закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував частково та просив суд визнати за позивачем право власності лише на 13/100 частини квартири. Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Згідно ч. 1 статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як вбачається з матеріалів справи, сторони із 20.12.2008 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 22.12.2021 (справа № 760/13081/20). Дане рішення набрало законної сили 24.01.2022, а тому шлюб між сторонами було розірвано 24.01.2022 (а.с. 16, 18, 77-79). Від даного шлюбу сторони мають спільного сина - [PERSON] , [INFO] (а.с. 17). За час перебування у шлюбі із позивачем, відповідачем було набуто у власність квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 21.04.2017 укладеним між ТОВ «Компанія «ВЕСТА-І» та [PERSON] , який був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Драною Н.М. (а.с. 82-85). Даний договір купівлі-продажу квартири був укладений за згодою дружини - [PERSON] (п. 17 договору, а.с. 85). За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Таким чином, вищезазначена квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки було придбано під час перебування сторін у шлюбі, дані обставини були підтвердженні матеріалами справи та не заперечувалися сторонами. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного Кодексу України та ст. 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч. 4 ст. 65 СК). Таким чином, враховуючи, що вищезазначене майно набуте сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому суд дійшов висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем відповідно право власності на квартири [ADDRESS] . Окрім цього встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17.02.2021 у справі № 760/11904/20 було стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 04.06.2015 у розмірі 1 643 530,48 грн. (а.с. 74-76). Частиною 2 ст. 65 СК України визначено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. У частині 4 цієї статті передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Вбачається, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності наступних умов: договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Фактично якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в її інтересах. Суд звертає увагу, що позивач не була стороною у справі № 760/11904/20 та не була разом із [PERSON] солідарним відповідачем за договором позики. Окрім цього, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17.02.2021 у справі №760/11904/20 не було встановлено факту, що договір позики від 04.06.2015 був укладений [PERSON] у інтересах сім`ї [PERSON] та [PERSON] , а також, що [PERSON] було надано згоду [PERSON] на укладення даного договору. Наведені обставини свідчать про те, що наразі неможливо однозначно стверджувати про використання даних коштів в інтересах сім`ї та на купівлю спірної квартири. Посилання представника відповідача на ту обставину, що офіційний дохід позивача та відповідача станом на дату укладення попереднього договору купівлі-продажу квартири був мінімальним, а тому останні не мали змоги за власні кошти придбати у власність спірну квартиру суд оцінює критично. По перше, відсутність офіційного доходу не свідчить про відсутність у позивача та відповідача власних коштів на купівлю квартири, а по друге відповідачем у такому випадку не надаються докази наявності у [PERSON] таких грошових коштів та офіційного доходу. Разом з цим, відповідачем також не надано доказів примусового виконання рішення суду щодо стягнення заборгованості за договором позики в обгрунтування своїх заперечень проти позову. З урахуванням викладеного вище та приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання боргових зобов`язань спільними зобов`язаннями подружжя та зменшення частки позивача при поділі спірної квартири. Таким чином суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача в частині визнання за нею право власності на квартири [ADDRESS] . Щодо позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою. Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Позивачем до позовної заяви не надано жодних доказів того, що їй чиняться перешкоди у користуванні належною їй частиною квартири. Окрім цього, під час судового розгляду встановлено, що наразі позивач перебуває за кордоном та фактично не проживає у спірній квартирі. Позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження вчинення відповідачем їй перешкод у користуванні спірною квартирою. Суд вважає, що лише факт звернення до суду з позовом про встановлення порядку користування квартирою без надання та зазначення будь-яких доказів на підтвердження вчинення перешкод у користуванні житлом не є безумовною підставою для задоволення позову. Таким чином суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог у цій частині,оскільки вважає їх необгрунтованими. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума судового збору у розмірі 8 052,00 грн.

Outcome: partial