Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-17 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Селезньов М.В. звернувся до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області засобами поштового зв`язку з позовною заявою, отриману судом 19.05.2023 року, в якій просить суд розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 28.04.2019 року Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 28.04.2017 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. Від вказано шлюбу народилась дитина син [PERSON] , [INFO] . Останнім часом шлюбні відносини між подружжям фактично припиненні, спільне господарство не ведеться. Подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам позивача. Потреба у наданні строку на примирення відсутня. Згідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.05.2023 року, матеріали цивільної справи №214/3511/23 передано в провадження судді Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області Чернової Н.В. (а.с.11). Ухвалою суду від 08.06.2023 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.14-15). Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, відповідно до позовної заяви, просили розглядати справи без участі позивача. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, на адресу суду надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала, просила змінити їй прізвище на дошлюбне « [PERSON] » (а.с.17-20). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні у справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, надавши їм оцінку в сукупності, суд дійшов до висновку про задоволення позову за таких підстав. Судом встановлено, що 25 квітня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №661, що підтверджується копією повторного свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 22.02.2023 року (а.с.3). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження № [NUMBER] , виданого 15.05.2022 року Управлінням охорони здоров`я Держави Катар, та довідкою №61628/19-536-31603 про реєстрацію особи громадянином України від 21.03.2023 року (а.с.7,8). Судовим розглядом встановлено, що наразі шлюбні стосунки між сторонами припинено, спільного господарства вони не ведуть, єдиного бюджету не мають, проживають окремо та не підтримують жодних відносин, притаманних подружжю. Відповідно до ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу та зумовлює його добровільний характер. Частина 1 статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду згідно ст. 110 СК України. Як передбачено ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам хоча б одного із них, інтересам їх дітей. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності\~шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в ст. 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч. 1 п.п. «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11 червня 2019 року у справі № 605/434/18, яку кореспондує п.10 \~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку виявлення обставин або фактів під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строк на примирення. Суд не застосовує положення ст. 111 СК України, яка є диспозитивною, оскільки в судовому засіданні зібрано достатньо доказів, які підтверджують, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, а збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам, моральним засадам, адже позивач, діючи через представника, наполягає на розірванні шлюбу, відповідач не заперечує проти його розірвання, визнавши позовні вимоги. Відповідно до ч. 2 ст. 114, ч. 3 ст. 115 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється в день набрання чинності рішенням суду про його розірвання. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду, яке набрало законної сили. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитись від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження по справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Аналізуючи викладене, виходячи із фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову про розірвання шлюбу, а також того, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін, з урахуванням обопільної згоди сторін на розірвання шлюбу та відсутність клопотань про надання строку на примирення, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно зі ст.\~113\~СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Із копії повторного свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 22.02.2023 року, слідує, що під час державної реєстрації шлюбу відповідач змінила дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », яке після розірвання шлюбу суд вважає за можливе змінити на дошлюбне « [PERSON] » у зв`язку із заявою відповідачки про відновлення дошлюбного прізвища. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно зі ст. 142 ЦПК України, суд враховує ухвалення рішення на користь позивача у зв`язку з визнанням відповідачем позову, а тому вважає за необхідне повернути позивачеві 50% судового збору, сплаченого при поданні позову (платіжне доручення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» №405 від 08.05.2023 року) за рахунок коштів з Державного бюджету України в сумі 536,80 грн., інші 50% судового збору - 536,80 грн., відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача.

Outcome: approved