Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS] , як частку спільної сумісної власності колишнього подружжя. Мотивуючи позовні вимоги тим, що із [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з 08 березня 1986 року, який рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 19 червня 2012 року було розірвано. За час спільного проживання ними було придбано житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №078, укладеного 18 січня 2000 року, посвідченого Первомайською філією Універсальної біржі "Південь". Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 18 березня 2021 року вказана угода була визнана дійсною та [PERSON] зареєстрував за собою право власності на вищевказаний будинок. [INFO] [PERSON] помер. Просила задовольнити позовні вимоги із вказаних підстав. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала, нне заперечувала проти їх задоволення. Відповідач [PERSON] , її представники - адвокати Архипова К.Г. та Бездітний В.А. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити у їх задоволенні, підтримали відзив, вказуючи на те, що право власності на спірний житловий будинок виникло у [PERSON] у 2021 року з моменту його державної реєстрації, а тому на час перебування у шлюбі з [PERSON] у нього право власності не виникло. Крім того, вважають, що позивачем пропущено строк позовної давності. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Згідно положень ч.1 ст.5\~ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ч.3 ст.12\~ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За положеннями ч.ч.1,2 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до пункту 1 розділу VII "Прикінцевих положень СК України" зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст.58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Оскільки, як встановлено вище, сторонами укладено шлюб та розпочаті процеси набування майна у власність, як до 01 січня 2004 року, так і після, то порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися як за положеннями\~КпШС України, так і за нормами\~СК України. При цьому, поділ майна подружжя суд здійснює за правилами, передбаченими\~СК України. Так, відповідно до положення ст.22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить\~ст.60 СК України). Згідно зі ст.4\~КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до положень ст.28\~КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно положень ч.1\~ст.29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічні положення закріплені в ст.ст.60,\~70 СК України,\~ст.368 ЦК України. Так, норми ст.ст.57,\~60\~СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Верховний Суд у своїй постанові від 02 червня 2021 року у справі №394/876/17 акцентував на тому, що немає значення, чи працювала дружина чи ні, чи отримувала вона достатній дохід від своєї діяльності, майно, за умов, визначених\~СК України, є спільною сумісною власністю та підлягає поділу. Спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності. При цьому не мають значення підстави, на яких майно придбане: куплене, одержане в результаті обміну чи у вигляді винагороди за працю. Не має значення також і те, на чиє ім`я виданий правовстановлюючий документ на майно (постанова Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у цивільній справі №318/1863/17). За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 липня 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) та в постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі №161/14048/19 (провадження №61-13103св20) та від 12 лютого 2020 року у справі №725/1776/18 (провадження №61-7911св19). Як роз`яснено в п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя ст.368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325\~ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Положеннями ч.2 ст.89\~ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно положень ч.1 ст.76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлено, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] з 08 березня 1986 року, що підтверджено даними свідоцтва про одруження, серія [NUMBER] , виданого повторно відділом реєстрації актів цивільного стану Кривоозерського районного управління юстиції Миколаївської області 09 грудня 2000 року(а.с.11), який на підставі рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 19 червня 2012 року - розірвано, що підтверджується даними витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00029783437 від 03 березня 2021 року(а.с.12). Рішенням Кривоозерського районного суду від 18 березня 2021 року у справі №479/111/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним, задоволені позовні вимоги [PERSON] .. Договір №078 про купівлю-продаж житлового будинку [ADDRESS] , укладений між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] , посвідчений 18 січня 2000 року на Первомайській філії Універсальної біржі "Південь", зареєстрований в Первомайському міжміському бюро технічної інвентаризації 01 лютого 2000 року в реєстраційній книзі №23 стор.81, за реєстровим №3324 - визнано дійсним. Рішення суду набрало законної сили 19 квітня 2021 року(а.с.13). Даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №259909254 від 04 червня 2021 року підтверджується, що [PERSON] зареєстрував право власності на житловий будинок, розташований в [ADDRESS] 28 травня 2021 року, номер запису про право власності:423176159(а.с.14). Встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , що підтверджено даними свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого Кривоозерським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м.Одеса)(а.с.9). На спростування презумції спільного майна колишнього подружжя, представники відповідача [PERSON] - адвокати Архипова К.Г. та [PERSON] посилаються на те, що спірний житловий будинок було набуто [PERSON] у 2021 році, з моменту його державної реєстрації, та вважають, що [PERSON] пропущено строк позовної давності. Однак, такі твердження суд до уваги не приймає, оскільки вони спростовуються матеріалами справи та наданими суду доказами. Як підтверджено матеріалами справи та судом встановлено, спірне майно, а саме: житловий будинок [ADDRESS] , [PERSON] було придбано за час перебування у шлюбі, про набуття права власності на житлдовий будинок [PERSON] дізналася тоді, коли рішенням суду від 18 березня 2021 року, угода купівлі-продажу нерухомого майна визнана дійсною, відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18). Крім того, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів\~України №719-р від 12 червня 2020 року "Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Миколаївської області", створена Кривоозерська селищна територіальна громада Кривоозерського району Миколаївської області шляхом об`єднання територій та населених пунктів Кривоозерської селищної та Багачівської, Берізківської, Бурилівської, Великомечетнянської, Гойдаївської, Красненьківської, Кривоозерської, Курячелозівської, Луканівської, Мазурівської, Маломечетнянської, Ониськівської, Очеретнянської, Секретарської, Тридубівської сільських рад Кривоозерського району Миколаївської області. На підставі постанови Верховної ради України №807-ІХ від 17 липня 2020 року "Про утворення та ліквідацію районів" у Миколаївській області утворено Первомайський район у складі, зокрема, території Кривоозерської селищної територіальної громади. Таким чином, даючи оцінку, доводам та показанням у судовому засіданні представників відповідача, на які вони посилаються, спростовуючи презумпцію спільності права власності колишнього подружжя на спірне нерухоме майно та, з урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що вказане нерухоме майно є особистою приватною власністю [PERSON] , а відтак наявні підстави для задоволення позовних вимог та визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно положень ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved