Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду зі вказаним вище позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість по сплаті внесків на утримання багатоквартирного будинку та житлово-комунальні послуги у розмірі 9567,39 грн, три процента річних в розмірі 329,49грн та індекс інфляції в розмірі 1265,64грн, та судові витрати, а саме сплачений судовий збір в розмірі 2270грн, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2500,00 та суму сплаченого судового збору у розмірі 2684,00 грн. В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що відповідач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Втім, відповідач неналежним чином сплачує внески на утримання багатоквартирним будинком та комунальні послуги, внаслідок чого утворилась заборгованість. Дані обставини стали підставою для звернення до суду. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22 червня 2023 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання заперечень (відзиву) на позовну заяву. Представник позивача у судове засідання не з`явився. В матеріалах справи є її заява про підтримання позовних вимог, в якій вона просив розглядати справу за її відсутності, а також зазначає, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, причини неявки не повідомила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена судом належним чином за зареєстрованим місцем проживання, що підтверджується відповідним поштовим повідомлення про вручення судової повістки. Відзиву від відповідача на позов до суду не надходило, заяв про розгляд справи за її відсутності до суду не подавала. Згідно з положеннями ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, враховуючи згоду представника позивача на проведення заочного розгляду справи, відсутність відзиву на позовну заяву, належне повідомлення відповідача, яка причини неявки не повідомила, суд доходить висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали страви, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з таких підстав. Суд установив, що [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідач [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою, та на її ім`я відкрито особовий рахунок № [NUMBER] ( [NUMBER] ). Позивач ОСББ «Отамана Чепіги-7» є балансоутримувачем будинку за вищевказаною адресою, метою якого згідно п.2.1 Статуту є забезпечення і захист прав співвласників, дотримання ними своїх обов`язків, належне утримання та використання спільного майна будинку, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та Статутом. Відповідно до п. 9.3 Статуту ОСББ «Отамана Чепіги-7» співвласник зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати внески і платежі. Суд установив, що відповідач [PERSON] вказані вище внески та платежі належним чином не сплачує, у зв`язку з чим станом на 30.04.2023 року її заборгованість перед ОСББ «Отамана Чепіги-7» становить 9567,39 грн, що підтверджується відповідним розрахунком заборгованості. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», співвласник зобов`язаний, зокрема, своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі. Згідно ч.ч.1,3 ст. 20 Закону, частка співвласника у загальному обсязі внесків і платежів на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку встановлюється пропорційно до загальної площі квартири (квартир) та/або нежитлових приміщень, що перебувають у його власності. Частка участі співвласника квартири та/ або нежитлового приміщення визначається відповідно до його частки як співвласника квартири та/ або нежитлового приміщення. Відповідно до ч. 6 ст. 22 Закону, для фінансування самозабезпечення об`єднання співвласники сплачують відповідні внески і платежі в розмірах, установлених загальними зборами об`єднання. Виходячи з положень ч. 1 ст. 17, ст. 20, ч.ч. 6, 7, 8 ст. 22, ч. 4 ст. 23 Закону, власники квартир у багатоквартирному будинку, функції по утриманню якого і прибудинкової території здійснює об`єднання співвласників, зобов`язані нести витрати по утриманню спільного неподільного майна. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про особливості здійснення прав власності у багатоквартирному будинку», витрати на управління багатоквартирним будинком в тому числі включають: витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічної переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку; витрати на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку та інше. Частиною 2 ст. 12 Закону України «Про особливості здійснення прав власності у багатоквартирному будинку» визначено, що витрати на управління багатоквартирним будинком розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат. Частиною 3 ст. 12 Закону України «Про особливості здійснення прав власності у багатоквартирному будинку» встановлено, що невикористання власником належної йому квартири чи нежитлового приміщення або відмова від використання спільного майна не є підставою для ухилення від здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком. Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», об`єднання має право відповідно законодавства та Статуту об`єднання, зокрема, встановлювати порядок сплати, перелік, розміри внесків і платежів співвласників, у тому числі відрахувань до резервного ремонтного фондів; визначати підрядника, укладати договори про управління експлуатацію, обслуговування, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення майна з будь-якою фізичною або юридичною особою; здійснювати контроль за своєчасною сплатою внесків та платежів. Кошти ОСББ складаються виключно з двох складових, передбачених ч.1 ст. 21 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», внесків і платежів співвласників; коштів, отриманих об`єднанням як відшкодування за надані окремим категоріям громадян пільги на оплату житлово-комунальних послуг та призначені житлові субсидії. Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить. Такий обов`язок власника встановлений також ст. 360 ЦК України, згідно з якою співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у втратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Згідно статті 162 ЖК України власники (споживачі) повинні щомісячно здійснювати оплату за отримані комунальні послуги у строки встановлені договором або законом. Плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Згідно з п. 5 ч. З ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Аналіз вищезазначених норм дає підстави для висновку про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово- комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічна правова позиція міститься зокрема у постановах Верховного Суду по справі № 206/1148/16-ц від 14.01.2019р. та № № 210/5796/16-ц від 18.03.2019р. Пунктами 1, 5, 10 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що співвласники зобов`язані забезпечувати належне утримання та належний санітарний, протипожежний і технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку; виконувати рішення зборів співвласників; своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги.. Згідно ст. 17 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», для забезпечення виконання власниками приміщень своїх обов`язків об`єднання має право вимагати від співвласників своєчасної та у повному обсязі сплати всіх встановлених цим Законом та статутом об`єднання внесків і платежів, а також звертатися до суду в разі відмови співвласника відшкодовувати заподіяні збитки, своєчасно та у повному обсязі сплачувати всі встановлені цим Законом та Статутом об`єднання внески і платежі. При дослідженні заборгованості відповідача, суд дослідив документальні матеріали, які характеризують обґрунтованість розрахунку. Докази спростування розрахунку заборгованості відповідачем не надано. Отже, враховуючи те, що матеріалами справи підтверджується наявність у [PERSON] несплаченої заборгованості в розмірі 9567,39 грн по сплаті заборгованості за житлово-комунальні послуги, суд дійшов висновку, що пред`явлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, шляхом стягнення з останньої цієї суми. До вищенаведених висновків суд дійшов із урахуванням правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду від 27.02.2019 року по справі №334/2789/15-ц, необхідність застосування якої передбачена частиною четвертою статті 263 ЦПК України. Водночас, згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже приписи ст. 625 ЦК про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів річних. Виниклі між сторонами договірні відносини ґрунтуються на грошовому зобов`язанні споживача теплової енергій, невиконання яких є наслідком застосування приписів ч.2 ст.625 ЦК України. Отже, крім вказаної вище суми заборгованості, з відповідача слід стягнути три процента річних в розмірі 329,49грн та індекс інфляції в розмірі 1265,64грн. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір в розмірі 2684,00грн. також покладається на відповідача, шляхом стягнення його на користь позивача. Крім того, згідно п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема поміж іншого, на професійну правничу допомогу. Позивач ОСББ « Отамана Чепіги - 7» просить суд стягнути з відповідача понесені ним витрати на правову допомогу в розмірі 2500 гривень, в підтвердження яких суду надано: копію договору №88 про надання правової допомоги від 27.04.2023р з адвокатським бюро «ЛАРИСИ ЧЕКМАРЬОВОЇ», додаткову угоду №1 до цього договору від 27.04.2023р, копію Акту № 2 приймання передачі наданої правової допомоги, платіжну інструкцію №560 від 28.04.2023 року. При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». Суд не може на власний розсуд зменшувати розмір витрат на оплату правничої допомоги, який підлягає відшкодуванню. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.06.2022 у справі №910/12876/19, у додатковій постанові у справі №755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) від 19.02.2020 року: «Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони». Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року по справі № 607/14338/19-ц (провадження № 61-19073 св20). У даному випадку, суд зазначає, що відповідач [PERSON] не заявила до суду клопотання про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги. Зважаючи на вимоги діючого законодавства, оцінюючи наявні у справі докази, суд вважає, що позивачем ОСББ «Отамана Чепіги - 7» підтверджені та доведені належними та допустимими доказами понесені ним витрати на професійну правничу допомогу, а тому ураховуючи, що позов судом задоволено повністю, то на відповідача покладаються всі витрати на правову допомогу понесені позивачем, а саме 2500,00грн.

Outcome: approved