Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-27 00:00:00

У лютому 2023 року представник позивача [PERSON] в інтересах позивача [PERSON] звернувся до Носівського районного суду Чернігівської області з цією позовною заявою. Позовні вимоги представник позивача мотивував тим, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] відносився до типу колгоспного двору, головою якого була [PERSON] . На момент ліквідації колгоспних дворів у вказаному житловому будинку були зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Незважаючи на реєстрацію, [PERSON] у будинку за вказаною адресою станом на 15 квітня 1991 року не проживав і не був членом колгоспного двору. Виходячи з цього, кожен із проживаючих у вищевказаному будинку був співвласником колгоспного двору, а на день ліквідації колгоспних дворів став власником 1/2 його частини. [INFO] померла мати позивача [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається із земельних ділянок та 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Позивач є спадкоємцем [PERSON] першої черги за законом, спадщину вона прийняла, подавши заяву про прийняття спадщини до Носівської районної державної нотаріальної контори. Державним нотаріусом Носівської державної нотаріальної контори Чернігівської області відмовлено позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частини вищевказаного житлового будинку. Також позивачу було відмовлено в реєстрації права власності на 1/2 частини цього ж будинку як колишньому члену колгоспного двору. Саме тому представник позивача просив судовим рішенням визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частини спадкового житлового будинку [ADDRESS] , яка належала померлій [PERSON] , та право власності на 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] , як за членом колишнього колгоспного двору. Ухвалою судді від 10 лютого 2023 року відкрито провадження в цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 19 червня 2023 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 28 липня 2023 року. У судове засідання позивач та представник позивача [PERSON] не з`явилися, але представник позивача [PERSON] подав до суду заяву, у якій указав, що позивач та представник позивача підтримують позовні вимоги в повному обсязі, просять їх задовольнити та розглянути справу за їх відсутності (а. с. 61). Представник відповідача Носівської об`єднаної територіальної громади в особі Носівської міської ради в судове засідання не з`явилася, але до початку судового засідання подала до суду заяву, у якій указала, що Носівська міська рада визнає позовні вимоги, не заперечує проти їх задоволення та просить розглянути справу без участі свого представника (а. с. 44). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, але до початку судового засідання направив до суду заяву, у якій указав, що він визнає позовні вимоги, не заперечує проти їх задоволення та просить розглянути справу без його участі (а. с. 54). Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд проводить судове засідання за відсутності учасників справи та вважає за можливе за його результатами ухвалити рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши й дослідивши матеріали справи, суд робить нижченаведений висновок. Судом установлено, що житловий будинок по [ADDRESS] належить до типу колгоспного двору, головою якого є [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва на право власності на жилий будинок, виданого виконавчим комітетом Носівської міської Ради народних депутатів 12 жовтня 1983 року на підставі рішення виконкому Носівської міської Ради народних депутатів № 72 від 13 травня 1983 року (а. с. 8). Відповідно до наказу відділу містобудування та архітектури Носівської міської ради від 07 лютого 2023 року «Про присвоєння, зміну, коригування, анулювання адреси» житловому будинку, зареєстрованому: [ADDRESS] присвоєно фактичні адресні реквізити: [ADDRESS] , що підтверджується копією вказаного наказу (а. с. 10), копією витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про присвоєння адрес Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (а. с. 9). Станом на 15 квітня 1991 року в домоволодінні [ADDRESS] були зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується довідкою Носівської міської ради Чернігівської області № 5154/06-14-Р/11.2022 від 10 листопада 2022 року (а. с. 11). Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно із частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до частини четвертої Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР. Частиною 1 статті 112 ЦК УРСР передбачено, що колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб. Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Така ж норма закріплена і в Цивільному кодексі України (ст. 321). У відповідності до постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності» спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року мають вирішуватись за нормами, що регулюють власність цього двору. В п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності», судам роз`яснюється, що положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося; в) у випадках, коли за рахунок майна колгоспного двору було внесено вклад у кредитну установу на ім`я члена двору, його частка має бути зменшена на суму вкладу, а якщо вклад перевищує належну цьому члену частку, з нього стягуються відповідні грошові суми на користь інших членів колгоспного двору; г) згідно зі ст. 4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц. Разом з тим, колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР № 885-XII з уведенням у дію Закону України «Про власність». Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мали ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку у майні. Статтею 126 ЦК Української РСР передбачалося, що працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку у майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Відповідно до наданої довідки Носівської міської ради Чернігівської області № 5154/06-14-Р/11.2022 від 10 листопада 2022 року, виданої згідно з будинковою книгою (а. с. 11), станом на 15 квітня 1991 року в домоволодінні [ADDRESS] були зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . У позовній заяві представником позивача зазначено, що попри реєстрацію станом на 15 квітня 1991 року відповідача [PERSON] за вказаною адресою він не проживав за вказаною адресою і не був членом колгоспного двору. Однак, з наданих суду копії свідоцтва на право власності на жилий будинок (а. с. 8), довідки Носівської міської ради Чернігівської області (а. с. 11), копії паспорта гр. [PERSON] серії [NUMBER] (а. с. 55-57) убачається, що господарство [ADDRESS] відносилося до типу колгоспного двору, головою двору була [PERSON] , станом на 15 квітня 1991, тобто на день ліквідації колгоспного двору, відповідач [PERSON] був зареєстрований у даному домоволодінні, знятий з реєстрації місця проживання за вказаною адресою тільки 10 липня 2009 року (а. с. 57). Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 04 січня 2014 року, після державної реєстрації розірвання шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище [PERSON] (а. с. 12). Отже, досліджені судом докази підтверджують, що станом на 15 квітня 1991 року [PERSON] як член колгоспного двору не втратив право на частку в ньому. Доводи позивача про те, що [PERSON] не проживав у вказаному домогосподарстві та втратив право на частку в ньому, попри визнання позову відповідачем [PERSON] , дійсності не відповідають, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на їх підтвердження. Тобто [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] як членам ліквідованого колгоспного двору належало по 1/3 частини житлового будинку по [ADDRESS] , але після ліквідації колгоспних дворів вони не отримали свідоцтв та у встановленому законом порядку не зареєстрували свого права власності на цей будинок. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а. с. 5). Після її смерті відкрилася спадщина на 1/3 частини житлового будинку по [ADDRESS] , яка належала їй як члену ліквідованого колгоспного двору. Згідно з довідкою № 5156/06-14-Р/11.2022, виданою Носівською міською радою Чернігівської області від 10 листопада 2022 року, станом на [INFO] померла [PERSON] була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею були зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а. с. 6). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За життя [PERSON] заповіту не складала, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (а. с. 36). Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. [PERSON] є дочкою померлої [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а. с. 7). Отже, [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] . Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Судом установлено, що до майна померлої [PERSON] Носівською державною нотаріальною конторою Чернігівської області заведено спадкову справу за № 157/2017, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) (а. с. 33). Згідно з копією спадкової справи до майна померлої [PERSON] . [PERSON] прийняла спадщину після смерті матері в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України, отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Інших спадкоємців, які прийняли спадщину, немає (а. с. 38-40). Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Судом встановлено, що позивач зверталася до Носівської державної нотаріальної контори Чернігівської області з метою оформлення спадкових прав на житловий будинок після померлої матері. Нотаріус відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок. Відмова у видачі свідоцтва про право на спадщину підтверджується постановою державного нотаріуса Носівської державної нотаріальної контори Чернігівської області Киреєвої Л.М. про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 563/02-31 від 17 червня 2023 року (а. с. 63). Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до ст. 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Оскільки судом встановлено, що на момент відкриття спадщини спадкодавцю [PERSON] належала 1/3 частини житлового будинку [ADDRESS] , то за [PERSON] у порядку спадкування після смерті [PERSON] може бути визнано право власності тільки на 1/3 частини спадкового будинку. Матеріали справи підтверджують, що на будинок [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами виготовлена технічна документація, відповідно до якої загальна площа будинку становить 27,8 кв. м, житлова площа - 17,6 кв. м (а. с. 13-15). Згідно з ч. 2 ст. 318 ЦК України усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до статті 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, зокрема, шляхом визнання права. Отже, за позивачем підлягає також визнанню право власності на 1/3 частини житлового будинку [ADDRESS] , як за членом колишнього колгоспного двору. Ураховуючи встановлені обставини та вищенаведені правові норми, суд робить висновок, що необхідно визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по [ADDRESS] , у порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] та на 1/3 частини цього ж будинку - як за членом колишнього колгоспного двору. А, отже, позов [PERSON] підлягає задоволенню частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial