Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-17 00:00:00

Короткий виклад позовних вимог [PERSON] (далі - Позивач) звернувся в суд з позовом до Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» (далі - Відповідач, Підприємство), у якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив суд: 1. Визнати протиправними дії Відповідача, які полягали у не нарахуванні Позивачу: частини заробітної плати, зокрема щомісячної премії у розмірі 10 %, що є мінімальною межею розміру, передбаченої колективним договором ДП «ЦОТІЗ»; двох середньомісячних заробітних плат матеріальної (вихідної) допомоги, передбаченої Колективним договором ДП «ЦОТІЗ» та ст. 44 КЗпП України, що стало причиною заборгованості відповідача перед позивачем, зокрема у не нарахуванні та невиплаті: двох середньомісячних заробітних плат матеріальної (вихідної) допомоги, що в сумі складає 43398, 00 грн.; 10 % премії від посадового окладу за період роботи у 2022 році за лютий, червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад місяці, що в сумі складає 13707,89 грн.; 2. Зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу зазначену заборгованість. 3. Зобов`язати відповідача виплатити позивачу: компенсацію, визначену Законом України № 2050-ІІІ від 19.10.2000 та постановою КМУ № 159 від 21.02.2001, інфляційних нарахувань з урахуванням індексу інфляції від суми заборгованості (57105, 89 грн.), що складає (на 01.03.2023) - 2221,39 грн.; компенсацію, визначену ст. 625 Цивільного Кодексу України, у розмірі 3% річних від суми заборгованості 57105, 89 грн., що складає (на 01.03.2023) 571,06 грн.; компенсацію, визначену ст.117 КЗпП України, за невчасне нарахування та виплату заборгованості по заробітній платі, починаючи з 01 грудня 2022 року по дату погашення заборгованості, що за 3 місяці на дату подання позовної заяви складає 65097, 00 грн., але може складати по дату фактичного дня розрахунку заборгованості, але не більше, ніж за 6 місяців та складе 130194, 00 грн.; компенсацію за моральні збитки, нанесені позивачу, що визначаються щомісячною, протягом лютого-листопада 2022 року, недоплатою заробітної плати у вигляді мінімальної межі розміру 10% премії, не нарахування двох посадових окладів матеріальної (вихідної) допомоги під час звільнення, затримці виплати на 30 днів нарахованої суми, ігнорування скарг (звернень) для вирішення питання по заборгованості, чим порушено ст. 25 Закону України «Про звернення громадян», у сумі, рівноцінній основному боргу 57105,89 грн. 4. Стягнути з відповідача на користь позивача 182101,23 грн., при умові, що відповідач зобов`язується погасити заборгованість позивачу до кінця місяця у якому винесено рішення суду (або 247198, 23 грн., у разі перевищення шести місяців від дати звільнення Позивача).» Позовні вимоги мотивовані наступним. Позивач, у період з 01.01.2014 року по 30.11.2022 року працював на різних посадах у Відповідача, який належить до сфери управління Державного агентства з управління зоною відчуження, з якого, в період з 01.01.2014 року по 10.08.2022 року, Позивач працював на посадах з особливо шкідливими умовами праці, після чого переведений на нормальні умови праці. 30.11.2022 року наказом Підприємства № 246-ОС «Про звільнення (припинення трудового договору)» Позивача звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією Підприємства. У день звільнення Позивач отримав копію наказу та трудову книжку. При цьому, як стверджує Позивач, напередодні звільнення він направив голові ліквідаційної комісії Підприємства службову записку з проханням видати йому письмове повідомлення про нараховані та не виплачені грошові кошти. Однак Відповідач це проігнорував. При звільненні Позивачу виплачена вихідна допомога у розмірі 1 середньомісячної заробітної плати, про що зазначено в наказі про звільнення, тоді як стверджує Позивач, за умовами Колективного договору Підприємства, йому має бути виплачено 3 середньомісячні заробітні плати як працівнику, який пропрацював на підприємствах зони відчуження понад 5 років. Позивач просить стягнути з Відповідача ще 2 середньомісячні заробітні плати, як матеріальну допомогу у зв`язку з ліквідацією Підприємства у сумі 43398 грн. 03.12.2022 року та 28.12.2022 року Позивач повторно звертався до Відповідача з проханням видати йому повідомлення про нараховані та не виплачені кошти та провести з ним розрахунок при звільненні, однак ці звернення також були проігноровані. 09.01.2023 року Позивач направив Відповідачу аналогічну вимогу, після чого отримав запитувані ним документи на руки в офісі ДСП «ЦСП», що розташований в м. Києві. Проаналізувавши отримані документи, Позивач виявив, що йому за період роботи у лютому, червні - листопаді 2022 року не виплачувалась премія у розмірі 10 %, що є нижньою межею премії працівників Підприємства та повинна виплачуватись щомісячно за підсумками роботи у звітному місяці з коштів державного бюджету та не бюджетних надходжень відповідно до Колективного договору, а тому, просить суд стягнути з Відповідача на свою користь недораховані місячні премії у розмірі 13707, 89 грн. З дня звільнення Відповідач не вплатив Позивачу належні йому грошові кошти із заробітної плати, незважаючи на неодноразові звернення з вимогами про проведення розрахунку. Крім цього, Позивач зазначає, що у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних йому сум, на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з середньоденної заробітної плати, що на дату звернення з позовом до суду складає 65097 грн., але може складати по дату фактичного дня розрахунку заборгованості не більше як за 6 місяців у сумі 130194 грн. Разом з цим, Позивач стверджує, що не нарахування йому з боку Відповідача премії у розмірі 10 % пригнітило його сім`ю та вважає, що такими неправомірними діями йому спричинена моральна шкода, яка підлягає стягненню у розмірі 57 105, 89 грн., що еквівалентно розрахованій Позивачем сумі заборгованості. Крім цього, Позивач вважає, що у зв`язку з невчасною виплатою належних йому сум, на його користь підлягає стягненню компенсація, визначена Законом України № 2050-ІІІ від 19.10.2000 та постановою КМУ № 159 від 21.02.2001, інфляційних нарахувань з урахуванням індексу інфляції від суми заборгованості (57105, 89 грн.), що складає (на 01.03.2023) - 2221,39 грн. та 3% річних від суми заборгованості 57105,89 грн., що станом на 01.03.2023 року складає 571, 06 грн. Рух справи 21.03.2023 року позовна заява надійшла до суду. 24.03.2023 року відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначене на 19.04.2023 року, відкладене на 19.05.2023 року. 06.04.2023 року від Позивача до суду надійшла заява-клопотання про уточнення позовних вимог. 19.05.2023 року позовна заява залишена без руху у зв`язку з несплатою Позивачем судового збору за позовні вимоги зі стягнення середнього розрахунку за час затримки при звільненні та моральної шкоди. Позивачу встановлено 10-денний строк для усунення недоліків. 20.06.2023 року закрите підготовче судове засідання, справа призначена до розгляду на 18.07.2023 року. Позиції сторін Позивач у судове засідання не з`явився. Подав до суду заяву, у якій просив провести розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився. Представник Відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог Позивача. Відзив мотивував щодо кожної позовної вимоги наступним. Щодо невиплати матеріальної допомоги при звільненні згідно Колективного договору, представник Відповідача зазначив, що Державне підприємство «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» знаходиться на стадії ліквідації, та ще триває його інвентаризація. Підприємство не може здійснити виплати коштів Позивачу, оскільки не має власних коштів. Крім цього, Позивачу виплачена вихідна допомога у розмірі 1 середньомісячної зарплати. Щодо стягнення 10% щомісячної премії до посадового окладу, представник Відповідача зазначив, що наказом від 24.02.2022 року № 24-ОС «Про оголошення простою» на Підприємстві оголошено простій з оплатою працівникам 100 % окладу. В період простою Відповідачем не приймались рішення, зокрема Накази по Підприємству про преміювання Позивача, відповідно підстав для нарахування премії немає. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки, представник Відповідача зазначає, що у підприємства відсутні кошти для здійснення такої виплати, оскільки з 24.02.2022 року територія, де знаходиться підприємство була окупована, відповідно дохід підприємство не отримувало. Відповідач зазначає про те, що він звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпПУ, посилаючись на положення ч. 3 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Щодо стягнення моральної шкоди, представник Відповідача зазначив, що Позивач не навів жодних фактів, які б свідчили про спричинення йому моральних збитків, а також не надав жодних підтверджуючих про це доказів. Позивач подав відповідь на відзив, у якій просив залишити без задоволення клопотання Відповідача про відмову у задоволені позовних вимог. У відповіді на відзив Позивач навів додаткові нормативно-правові акти, на які він посилався як на підставу задоволення позовних вимог з урахуванням норм законодавства, наведених у його позовній заяві. При цьому, Позивач стверджує, що поданий Відповідачем відзив на позовну заяву не відповідає вимогам документу, зокрема не завірений належним чином у відповідності Закону України «Про стандартизацію», ДСТУ 4163:2020 «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів», Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом МЮ України № 1000/5 від 18.06.2015 року та Інструкції з діловодства в ДП «ЦОТІЗ», зокрема: записані невірно реквізити адресату та поштова адреса; невірна нумерація сторінок; відсутні відомості про виконавця документа; деякі додатки не засвідчені жодним записом. Крім цього, Позивач подав до суду клопотання про долучення до матеріалів справи, у якому навів підстави для стягнення на його користь моральної шкоди. Позивач зазначив, що спричинена йому моральна шкода полягає в незаконній діяльності Відповідача, яка спричинила йому моральних страждань, душевного болю та пригнічення, що полягало у порушенні трудових прав Позивача як працівника Підприємства, громадянина України та офіцера, в ігноруванні законодавчих положень, які виразились у не нарахуванні 10 % премій та визначеного розміру матеріальної допомоги та ігноруванні його звернень. Робота, з якої звільнено Позивача, була єдиним джерелом заробітку для проживання його та сімї. Відповідач заперечення на відповідь на відзив не подав. Встановлені судом обставини справи та застосовані норми права. Частиною 1 статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено наступне. Позивач у період з 01.04.1994 року по 25.08.2011 року був безпосередньо занятий на роботах, що передбачені постановою ЦК КПРС, Ради Міністрів СРСР і ВЦСПС від 29.12.1987 року за № 1497-398 та постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦСПС від 05.06.1986 року № 665-195, тобто виконував роботи по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у зоні відчуження, що підтверджується довідкою Головного управління Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи в Київській області від 24.09.2011 року № 217 (а.с. 24 Т. 1). У період з 01.10.2011 року по 31.12.2013 року Позивач виконував роботи по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у зоні відчуження, що підтверджується довідкою, виданою ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» № 689 від 31.12.2013 року (а.с. 25 Т. 1). З 02.01.2014 року по 30.11.2022 року Позивач працював у Державному підприємстві «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження». У зазначений період, а саме з 02.01.2014 року по 10.08.2022 року, Позивач працював на Підприємстві з особливо шкідливими умовами праці. Наведене підтверджується копіями трудової книжки Позивача, трудового договору від 02.01.2014 року, трудового договору № 41 від 19.03.2018 року та копією додаткової угоди до зазначеного трудового договору № 1 від 10.08.2022 року ( а.с. 19-23 Т. 1). З наведеного слідує, що Позивач працював у Відповідача в особливо шкідливих умовах праці більше 5 років, а в зоні відчуження - 28 років. Відповідач видав Позивачу повідомлення про за плановане вивільнення від 06.09.2022 року, згідно з яким Позивача повідомлено про його звільнення із займаної посади Підприємства, згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України, яке відбудеться через два місяці з дати отримання повідомлення. Позивач отримав повідомлення 06.09.2022 року (а.с. 33 Т. 1). В подальшому, Відповідач видав Позивачу два повідомлення про перенесення дати запланованого вивільнення від 08.11.2022 року на 10.01.2023 року (а.с. 33 Т. 1) та від 29.11.2022 року на 30.11.2022 року (а.с. 34 Т. 1) 30.11.2022 року наказом Відповідача № 246-ОС, Позивач звільнений з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією підприємства (а.с. 34 Т. 1 зворот). Цим же наказом, Позивачу вирішено здійснити виплату компенсації за 52 календарні дні невикористаної накопиченої відпустки та матеріальну допомогу у розмірі 1 середньомісячної заробітної плати, відповідно до ст. 44 КЗпП України. 01.11.2022 року, 02.12.2022 року, 28.12.2022 року, 09.01.2023 року Позивач звертався до Відповідача з повідомленнями про видачу довідок про заборгованість з виплати належних йому сум та трудового договору (а.с. 35-38, 41 Т. 1). Станом на 16.12.2022 року заборгованість у Відповідача перед Позивачем, яка складалась з невиплаченої суми заробітної плати, розрахункових та надбавки за роботу вахтовим методом становила 117410, 88 грн., що підтверджується копією довідки про заробітну плату від 16.12.2022 року № 07-732-22. (а.с. 39 Т. 1). Ця заборгованість сплачена Відповідачем 30.12.2022 року, що підтверджується платіжними відомостями № 92 та 96 від 30.12.2022 року (а.с. 248-252 Т. 1). 10.01.2023 року та 13.01.2023 року Позивач звертався до голови ліквідаційної комісії Підприємства зі зверненнями про перерахунок вихідної допомоги та прострочення строку розрахунку заборгованості при звільненні (а.с. 42-28 Т. 1). Щодо твердження Позивача про невідповідність відзиву на позовну заяву У відповіді на відзив Позивач просив залишити без задоволення відзив на позовну заяву, яку подав представник Відповідача з підстав його невідповідності Закону України «Про стандартизацію», ДСТУ 4163:2020 «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів», Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом МЮ України № 1000/5 від 18.06.2015 року та Інструкції з діловодства в ДП «ЦОТІЗ». Зокрема, Позивач звертає увагу на те, що у відзиві допущені такі недоліки: записані невірно реквізити адресату та поштова адреса; невірна нумерація сторінок; відсутні відомості про виконавця документа; деякі додатки не засвідчені жодним записом. Суд не приймає ці твердження до уваги з огляду на таке. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Відзив підписується відповідачем або його представником. Вимоги, які повинен містити відзив наведені у ч. 3 цієї статті. Положеннями ч. 2, 4 та 5 ст.95 ЦПК України встановлено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. З аналізу наведених норм слідує, що належним чином засвідченими копіями документів є ті, які засвідчені в порядку, встановленому чинним законодавством. Частиною 20 п.1 ст. 1 ЗУ «Про стандартизацію» від 05.06.2014 визначено, що стандарт - нормативний документ, а не нормативно-правовий акт. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 ЗУ «Про стандартизацію» національні стандарти застосовуються безпосередньо чи шляхом посилання на них в інших документах. Національні стандарти застосовуються на добровільній основі, крім випадків, якщо обов`язковість їх застосування встановлена нормативно-правовими актами. Отже, для вимоги від учасників справи дотримуватись положень ДСТУ при оформлені документів, що подаються до суду в рамках цивільного судочинства, має буди пряме посилання на них, проте, таких посилань у чинному ЦПК України немає. З урахуванням зазначеного у суду відсутні підстави не приймати до уваги подані учасниками справи документи через їх невідповідність оформлення саме за Державними стандартами. Порядок оформлення копій документів унормований Наказом Міністерства юстиції України №1000/5 від 18.06.2015 «Про затвердження Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях» (далі - Правила організації діловодства). У п.1 розділу 1 глави І Правил організації діловодства зазначено, що ці Правила встановлюють єдині вимоги щодо створення управлінських документів і роботи зі службовими документами, а також порядок їх архівного зберігання в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності (далі - установи). Ці Правила є нормативно-правовим актом, обов`язковим для виконання всіма установами. Також слід звернути увагу на те, що у п.11 Розділу 1 Глави ІІ Правил організації діловодства міститься посилання на необхідність застосування положень ДСТУ 4163-2003 до оформлення реквізитів організаційно-розпорядчої документації та порядку їх розташування. Отже, необхідність здійснення учасником справи засвідчення копій в порядку встановленому законодавством, у першу чергу, застосуванню мають підлягати Правила організації діловодства. Пунктом 8 Розділу 10 Глави 2 Правил організації діловодства встановлено, що копія набуває юридичної сили лише в разі її засвідчення в установленому порядку. Напис про засвідчення копії складається зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів (ініціалу імені) та прізвища, дати засвідчення копії. Напис про засвідчення копії скріплюється відбитком печатки відповідного структурного підрозділу установи або печатки «Для копій». У випадках, визначених законодавством, копії документів засвідчуються відбитком печатки установи. Слід звернути увагу, що порядок засвідчення копій документів, визначений Правилами організації діловодства відрізняється від порядку, наведеному в ДСТУ 4163-2003, проте, Правила є нормативно-правовим актом, відповідно має вищу юридичну силу, ніж Національний стандарт, а тому під час засвідчення копій документів, що подаються до суду, слід керуватись положеннями саме Правил організації діловодства. Як вбачається з матеріалів справи, поданий представником Відповідача відзив відповідає вимогам ЦПК України, оскільки містить відомості, які визначені у ч. 3 ст. 187 ЦПК України. Твердження Позивача про те, що у відзиві відсутні відомості про виконавця документа є безпідставними та необґрунтованими, оскільки з відзиву вбачається, що він складений та підписаний особисто головою ліквідаційної комісії (представником Відповідача) Відповідно, обов`язок додатково зазначати голову ліквідаційної комісії як виконавця документу відсутній. Також не заслуговує на увагу твердження Позивача про те, що деякі додатки не засвідчені жодним записом, оскільки такі записи («Копія», «Згідно з оригіналом», печатка підприємства, посада, прізвище, дата та підпис) наявні в додатках до відзиву та засвідчені на документах, які знаходяться у розпорядженні Відповідача. Не приймати до уваги відзив на позовну заяву з підстав невірно зазначених реквізитів адресату та поштової адреси є «надмірним формалізмом», що може позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії від 28 жовтня 1998 року). Відповідно до статті 6 Конвенції кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99). Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі Белле проти Франції від 04 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справах Белле проти Франції від 04 грудня 1995 року та Нун`єш Діаш проти Португалії від 10 квітня 2003 року). Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 18.12.2018 року при розгляді справи № 761/5894/17, провадження № 61-34411 св 18. У цій справі Верховний Суд розглядав касаційну скаргу на рішення про повернення позовної заяви судом першої, з висновком якого погодився апеляційний суд, з підстав невідповідності позовної заяви вимогам ДСТУ. Верховний Суд скасував рішення судів попередніх інстанцій та зазначив про неприпустимість застосування судами «надмірного формалізму», оскільки це є порушенням «права на суд», яке має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Щодо стягнення матеріальної допомоги при звільненні згідно Колективного договору. Відповідно до ст. 10 КЗпПУ колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців. Колективний договір укладається на підприємстві, в установі, організації, а також з фізичною особою, яка використовує найману працю (стаття 11 КЗпПУ). За ч. 1 ст. 12 КЗпПУ сторонами колективного договору є: сторона роботодавця, суб`єктами якої є власник або уповноважений ним орган (особа) чи фізична особа, яка використовує найману працю, та/або її уповноважені представники, зокрема представники відокремлених підрозділів юридичної особи; або сторона працівників, суб`єктами якої є первинні профспілкові організації, які діють на підприємстві, в установі, організації, відокремлених підрозділах юридичної особи, об`єднують працівників фізичної особи, яка використовує найману працю, та представляють інтереси працівників, які працюють на підставі трудових договорів на підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи, а в разі їх відсутності - вільно обрані працівниками для ведення колективних переговорів представники (представник). Судом встановлено, що Державне підприємство «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» (далі - ДП «ЦОТІЗ») належить до сфери управління Державного агентства України з управління зоною відчуження, що підтверджується п. 1.1 Статуту ДП «ЦОТІЗ» (у новій редакції), затвердженого наказом Державного агентства України з управління зоною відчуження від 07.07.2020 року № 145-20 (а.с. 133-141 Т. 1) та витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань станом на 12.08.2022 року (а.с. 122-126 Т. 1). ДП «ЦОТІЗ» знаходиться в стані припинення. Протоколом від 10.10.2018 року № 2 на зборах трудового колективу схвалено колективний договір ДП «ЦОТІЗ» на 2018-2020 роки (далі - Колективний Договір), який зареєстрований Іванківською районною державною адміністрацією Київської області за реєстраційним № 12 від 18.10.2022 року (а.с. 145-156 Т. 1). Додатком 7 до Колективного договору є затверджене директором ДП «ЦОТІЗ» Положення про виплату матеріальної допомоги працівникам Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» (а.с. 178 Т. 1). Протоколом загальних зборів трудового колективу ДП «ЦОТІЗ» від 01.12.2020 року № 1 до Колективного договору внесено зміни та доповнення, які зареєстровані 07.12.2020 року за № 12 в Іванківській районній державній адміністрації Київської області (а.с. 228 Т. 1). Згідно з п. 5 Положення про виплату матеріальної допомоги працівникам Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» (Додаток 7 до Колективного договору з урахуванням змін та доповнень), при звільненні у зв`язку з ліквідацією Підприємства, його реорганізацією або скороченням чисельності працівників Підприємства, працівникам виплачується матеріальна допомога у розмірі: 5.1. Працівникам, які попрацювали на підприємствах зони відчуження (Державних підприємств, які належать до сфери управління Державного агентства України з управління зоною відчуження) з особливо шкідливими умовами праці (ОШУП): більше 5 (п`яти) років - 3 (трьох) середньомісячних зарплат відповідного працівника ( а.с. 230 Т. 1). Наказом Державного агентства України з управління зоною відчуження від 25.07.2022 року № 73-22 «Про ліквідацію державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» (далі - Наказ) припинено ДП «ЦОТІЗ», шляхом ліквідації (а.с. 127 Т. 1). Наказом Державного агентства України з управління зоною відчуження від 10.08.2022 року № 79-22 «Про внесення змін до наказу ДАЗВ від 25.07.2022 року № 73-22 «Про ліквідацію державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження»» внесено зміни до Наказу (викладено додатки до наказу № 73-22: склад ліквідаційної комісії та план заходів Підприємства у новій редакції ) (а.с. 130 Т. 1). П. 2 Наказу № 73-22 Утворено Ліквідаційну комісію ДП «ЦОТІЗ». Головою цієї комісії визначено в.о. директора ДСП «ЦСП» Котляренка О.О. (додаток до Наказу). Згідно з п. 3 Наказу № 73-22, встановлено строк для пред`явлення кредиторами своїх вимог до ДП «ЦОТІЗ» протягом двох місяців з дня оприлюднення повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи. П. 5 Наказу затверджено План заходів з ліквідації ДП «ЦОТІЗ», згідно з яким, крім іншого, у п. 12 (зі змінами) визначено, що проведення погашення вимог кредиторів проводиться у термін протягом 2-х місяців з моменту закінчення строку виявлення вимог кредиторів (а.с. 132 Т. 1). Судом встановлено, що Позивача звільнено з роботи 30.11.2022 року. В день звільнення Позивач працював. Згідно з наказом про звільнення Позивача № 246-ОС від 30.11.2022 року, останньому, крім іншого, вирішено виплатити вихідну допомогу у розмірі 1 (однієї) середньомісячної заробітної плати відповідно до ст. 44 КЗпП України. Така виплата Позивачу здійснена, що сторони не заперечують. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпПУ роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпПУ). Відповідно до ч. 3 ст. 112 ЦК України у разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду кредитор має право протягом місяця з дати, коли він дізнався або мав дізнатися про таку відмову звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії. За рішенням суду вимоги кредитора можуть бути задоволені за рахунок майна, що залишилося після ліквідації юридичної особи. У відзиві на позовну заяву Відповідач посилається на те, що Державне підприємство «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» знаходиться на стадії ліквідації та ще триває його інвентаризація. Підприємство не може здійснити виплати коштів Позивачу, оскільки не має власних коштів. Крім цього, Позивачу виплачена вихідна допомога у розмірі 1 середньомісячної зарплати. Суд не приймає це заперечення Відповідача в цій частині до уваги, з огляду на таке. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як передбачено ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Верховний Суд України неодноразово звертав увагу на тому, що відсутність асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат (постанови Верховного Суду України від 22.06.2010 у справі №21-399во10, від 07.12.2012 у справі №21-977во10, від 03.12.2010 у справі №21-44а10). Така правова позиція підтримана Конституційним Судом України, зокрема, у рішеннях від 20.03.2002 №5-рп/2002, від 17.03.2004 №7-рп/2004, від 01.12.2004 №20-рп/2004, від 09.07.2007 №6-рп/2007, в яких зазначено про неможливість поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету. Отже, відсутність коштів у підприємства не може бути підставою для відмови у захисті порушеного права. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця. Відповідач доказів зупинення відповідних положень Колективного договору суду не надав. У цьому випадку, з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню матеріальна допомога при звільненні згідно умов Колективного договору у розмірі 2 (двох) середньомісячних зарплат Позивача. Довідки про середньомісячну заробітну плату Позивачем до суду не надано, а тому, розрахунок середньомісячної заробітної плати слід проводити у відповідності до постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». (далі - Порядок). Відповідно до п. 2 розділу ІІ Порядку, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи,що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Оскільки Позивач звільнений з роботи у листопаді 2022 року, відповідно розрахунок середньомісячної заробітної плати слід проводити виходячи з виплат за вересень та жовтень 2022 року. Згідно з розрахункового листа за 2022 рік (а.с. 40 Т. 1), заробітна плата Позивача у вересні та жовтні 2022 року складала 21699 грн., а тому, середньомісячною заробітною платою Позивача є 21699 грн. Отже, Відповідач мав виплатити Позивачу матеріальну допомогу при звільненні у розмірі 3 середньомісячних заробітних плат, а тому, з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню матеріальна допомога при звільненні згідно Колективного договору у розмірі 2 (двох) середньомісячних зарплат відповідного працівника, що становить 43 398 грн. додатково до виплаченої Відповідачем 1 (однієї) середньомісячної зарплати. Тобто, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо стягнення 10% щомісячної премії до посадового окладу. Згідно з частинами другою, третьою статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а в разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Аналогічні положення викладені у статті 15 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до змісту статті 2 Закону України «Про оплату праці» у структуру заробітної плати входить основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Так, основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Додатком 4 до Колективного договору Підприємства є Положення про преміювання працівників ДП «ЦОТІЗ» (далі - Положення про преміювання) (а.с. 174 Т. 1). Позивач стверджує, що йому за період роботи у лютому, червні - листопаді 2022 року не виплачувалась премія у розмірі 10 %, що є нижньою межею премії працівників Підприємства та повинна виплачуватись щомісячно за підсумками роботи у звітному місяці з коштів державного бюджету та не бюджетних надходжень. Таку вимогу Позивач обґрунтовує посилаючись на п. 4 Положення про преміювання. Відповідно до цього пункту Положення, щомісячне преміювання працівників Підприємства проводиться за підсумками роботи у звітному місяці в межах коштів державного бюджету та не бюджетних надходжень, при цьому нижня межа премії встановлюється у розмірі 10 % з урахуванням доплат та надбавок, передбачених законодавством, за фактично відпрацьований час. Слід звернути увагу, що цей пункт Положення лише встановлює нижню межу премії, проте не містить вказівки про обов`язковість її здійснення. Більше того, відповідно до п. 2 цього Положення, підставою для нарахування і виплати премії та інших заохочувальних виплат, які перелічені у цьому Положенні, є наказ по Підприємству, який погоджується Профспілковою організацією. За п. 3 цього Положення, джерелами надходжень для виплат премій є кошти державного бюджету України та не бюджетні надходження (згідно зі статтею 98 КЗпП України). Згідно з правовими позиціями, викладеними у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2790цс16, постановах Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 194/919/18, від 01 жовтня 2018 року у справі № 487/6105/16-ц, законодавство не вимагає, щоб власник реалізував свої повноваження збільшувати, зменшувати розміри надбавок, які виплачуються конкретним працівникам, повноваження повністю або частково позбавляти конкретного працівника надбавок обов`язково за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації. Власник має право самостійно вирішувати ці питання, якщо інше не передбачено колективним договором. Частина четверта статті 97 КЗпП України, яка забороняє власникові приймати одностороннє рішення з питань оплати праці, що погіршує умови, встановлені у відповідному порядку, не стосується випадків, коли власник застосовує встановлені на підприємстві відповідно до законодавства умови оплати праці. Прийняття керівником підприємства в межах своєї компетенції рішення про зменшення розміру надбавки, позбавлення працівників надбавок повністю або частково, не можна кваліфікувати як погіршення умов оплати праці, про яке працівник повинен бути заздалегідь попереджений. Отже, премія виплачується працівникові виключно за рішенням керівника за погодженням з профспілковою організацією, а тому не є обов`язковою. При цьому, суд не може втручатись у діяльність Підприємства та перебирати на себе функцію призначення та нарахування премії замість органу, на якого покладені такі повноваження. До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд у своїх постанові від 11.10.2021 року у справі № 201/532/20, провадження № 61-10845св21. З огляду на встановлені обставини справи та застосовані норми права, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Щодо стягнення компенсації, визначеної Законом України № 2050-ІІІ (Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати) та постановою КМУ № 159 від 21.02.2001 року (інфляційних витрат). Відповідно до висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 21.05. 2014 року у справі № 6-43цс14, компенсація втрати частині зарплати робиться відповідно до ст. 34 Закону "Про оплату праці", Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини прибутків у зв`язку з порушенням термінів їх виплати" та «Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати», затвердженим постановою КМУ від 20.12.1997 року № 1427. Проте, суд враховує, що розрахунок компенсації втрати заробітної плати у цьому випадку слід проводити у відповідності до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою КМУ від 21.02.2001 року № 159, оскільки відповідно до п. 2 цієї Постанови, норми «Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати» № 1427 застосовуються для компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, нарахованої працівникові за період роботи з 1 січня 1998 р. по 31 грудня 2000 р. У свою чергу, згідно з п. 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою КМУ від 21.02.2001 року № 159 (далі - Порядок № 159) компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Позивач просить стягнути компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з грудня 2022 року по 01.03.2023 року. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до статей 1 та 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема заробітну плату (грошове забезпечення). Аналогічне положення містить п. 3 Порядку № 159. Відповідно до п. 4 Положення № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держстатом. Приклади обчислення суми компенсації наведено у додатку до Положення № 159. Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (п. 5 Порядку № 159). Відповідно до п.6 Порядку № 159, своєчасно не отриманий з вини громадянина дохід компенсації не підлягає. У випадку Позивача, розрахунок компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати відповідно до положень п. 4 та 5 Порядку № 159 повинен провадитись починаючи з грудня 2022 року по червень 2023 року (місяць, який передує місяцю ухвалення судового рішення). Проте суд,

Outcome: partial