Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-26 00:00:00

23.02.2023 року позивачка [PERSON] , інтереси якої представляє [PERSON] , звернулася до Кіцманського районного суду Чернівецької області з позовом до [PERSON] про визнання договору оренди недійсним. В обґрунтування позовних вимог вказала, що 20.02.2020 року між нею та [PERSON] підписано договір оренди нежитлового приміщення, що знаходиться у [ADDRESS] . Зазначає, що, відповідно до ст.761 ЦК України, [PERSON] має право передавати в оренду лише те майно, щодо якого вона є власницею або її належать відповідні майнові права на таке майно. Також орендодавцем може бути особа уповноважена на укладення вищеописаного договору оренди. Посилається на те, що вона нещодавно звернулася до [PERSON] щодо отримання копій правовстановлюючих або інших документів, які підтверджують право відповідача на передання в оренду орендованого нею приміщення, однак їй відмовили у наданні таких документів у зв`язку з їх відсутністю. Вважає, що у [PERSON] , з огляду на зазначене, були відсутні правові підстави для передання описаного вище приміщення в оренду, а укладений Договір від 20.02.2020 року суперечить вимогам ЦК України. Враховуючи наведене, просить позов задовольнити, визнати недійсним Договір б/н від 20.02.2020 року та стягнути з відповідача судові витрати. [PERSON] , та її представник, адвокат Шеромов В.Д., в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Відповідачка [PERSON] та її представник, адвокат Поляк М.В., в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволенні позову та адвокатом подано відзив на позовну заяву. В судовому засіданні відповідача та її представник пояснили, що [INFO] померла матір відповідача [PERSON] , після смерті якої залишилося спадкове майно, а саме житловий будинок по [ADDRESS] . Єдиними спадкоємцем померлої є відповідач [PERSON] , що підтверджується копією витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі. 15 грудня 2017 року відповідачу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом в цілому, в тому числі на вищевказаний житловий будинок літ. А, а також на погріб літ. Гіг/А, літню кухню літ. Б, гараж літ. В, погріб літ. Пг/В, Пг/Н, сараї літ. Г, О, навіси літ. М, Н, огорожа 1, 2. Разом з тим у свідоцтві вказано, що на території господарства побудовано торговий павільйон літ. П, п. Посилається на те, що того ж дня відповідач зареєструвала за собою право власності на житловий будинок та допоміжні споруди. Як вбачається з технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , на території домогосподарства відповідача розташовано торговий павільйон літ. П, п, площею 55,5 кв. м. Рішенням виконавчого комітету Дубівецької сільської ради Кіцманського району Чернівецької області від 14.04.2010 р. №26/4 матері відповідача, [PERSON] , як приватному підприємцю, було надано дозвіл на відкриття торгової точки по продажу продовольчих та непродовольчих товарів по [ADDRESS] . Крім цього, посилається на те, що згідно з оскаржуваним договором оренди нежитлового приміщення від 20.02.2020 р. Орендодавець (відповідач) зобов`язується передати, a Орендар (позивач) зобов`язується прийняти у тимчасове володіння та користування нежитлове приміщення, визначене у цьому договорі, а також зобов`язується сплачувати орендну плату. При цьому у договорі зазначено, що приміщення, які передасться в оренду за цим Договором знаходиться за адресою [ADDRESS] , має загальну площу 50 квадратних метрів. Таким чином об`єктом оренди в оскаржуваному договорі є торговий павільйон літ. П, п, площею 50 кв. м., який розташований на території домогосподарства відповідача за адресою [ADDRESS] . При цьому, вказуючи у договорі адресу: [ADDRESS] , сторони виходили з рішення виконкому Дубівецької сільської ради, яким померлій матері відповідача було надано дозвіл на відкриття торгової точки по продажу продовольчих та непродовольчих товарів у вказаному павільйоні. Також вказує на те, що позивач вказує на те, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна відсутня будь-яка інформація стосовно власника будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Оскільки об`єкти нерухомого майна мають бути капітального типу (ст. 4 Закону N 1952- IV), а не тимчасовими, що є характерним для малих архітектурних форм і тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, визначення яких міститься в ст. 28 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності». В той час як, відповідно до абз. 7 п. 4 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 р. №703), не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, що розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є можливим без їх знецінення та зміни призначення. Зі звіту №16/t-05-23 експертного дослідження торгівельного павільйону з навісом (літ. П,п), розташованого за адресою: [ADDRESS] , від 08.05.2023р., виготовленого на замовлення представника відповідача, адвоката Поляк М.В., вбачається, що вказаний торгівельний павільйон з навісом є тимчасовою спорудою, рухомою річчю, оскільки виготовляється з полегшених конструкцій та встановлюється тимчасово без закладення фундаменту, а вільне її переміщення у просторі можливе без закладення фундаменту. Враховуючи вказане, вважають, що торгівельний павільйон не є об`єктом нерухомого майна, а тому законом не вимагається державна реєстрація права власності на нього. Таким чином, враховуючи, що відповідач успадкувала після смерті матері усю масу спадкового майна, в тому числі і все майно, яке знаходиться на території домогосподарства за адресою: [ADDRESS] , вважають, що вона є власником і торгівельного павільйону літ. П, п, який і було здано позивачу в оренду за оскаржуваним договором від 20.02.2020 р., жодних правовстановлюючих документів про право власності на такий об`єкт рухомого майна не вимагається, а тому доводи позивача про відсутність у відповідача права на передачу вказаного майна в оренду є безпідставними. Також зазначає, що за умовами оскаржуваного договору розмір орендної плати за приміщення, що орендується, складає 1000,00 гри. та встановлюється за кожен місяць орендного користування за цим договором, однак позивач користувалася об`єктом оренди з 20.02.2020 р. до кінця лютого 2023 року, при цьому за весь час нею жодного разу не було сплачено коштів орендної плати за користування торгівельним павільйоном, у зв`язку із чим станом на сьогодні у неї накопичилась заборгованість зі сплати орендної плати у розмірі 36000 гривень, у зв`язку із чим представником відповідача направлено позивачу претензію про сплату заборгованості . Враховуючи наведене, просить відмовити в задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників сторін, перевіривши матеріали справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В судовому засіданні встановлено, що 20.02.2020 року між [PERSON] та [PERSON] підписано договір оренди нежитлового приміщення, що знаходиться у [ADDRESS] , згідно якого Орендодавець (відповідач) зобов`язується передати, a Орендар (позивач) зобов`язується прийняти у тимчасове володіння та користування нежитлове приміщення, визначене у цьому договорі, а також зобов`язується сплачувати орендну плату (а.с.5-6). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №323455759 від 20.02.2023 року відсутня інформація стосовно власника будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.15). Відповідно до Витягу про реєстрації в Спадковому реєстрі №50303569 від 15.12.2017 року вбачається, що після смерті [PERSON] ,(матері відповідачки) яка померла [INFO] зареєстровано спадкову справу номер у спадковому реєстрі 60627116, номер у нотаріуса 221/2017, спадкоємицею є [PERSON] , спадкове майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.57). Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 15.12.2017 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №107742652 від 15.12.2017 року та технічним паспортом від 10.10.2017 року, виданого Кіцманським РБТІ стверджується, що [PERSON] являється власником житлового будинку загальною площею 82,00 кв.м., в тому числі житловою площею 49,10 кв.м. літ.А, погріб літ.Пг/А, літня кухня літ.Б, гараж літ.В, погріб літ. Пг/В, Пг/Н, сараї літ.Г, О, навіси літ. М, Н, огорожа №1,2, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . На території господарства самочинно побудовано житловий будинок літ.З, Мс, сарай лі.Л, торговий павільйон літ.П,п., які в це свідоцтво не включені (а.с.58-66). Зі звіту №16/t-05-23 експертного дослідження торгівельного павільйону з навісом (літ. П,п), розташованого за адресою: [ADDRESS] від 08.05.2023 р„ виготовленого ФОП [PERSON] вбачається, що вказаний торгівельний павільйон з навісом є тимчасовою спорудою, рухомою річчю, оскільки виготовляється з полегшених конструкцій та встановлюється тимчасово без закладення фундаменту, а вільне її переміщення у просторі можливе без закладення фундаменту, вартість даного пальйону 115000 грн. (а.с.67-76). Положеннями ст.181 ЦК України встановлено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно зі ст.331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з нормами чинного законодавства, зокрема положеннями статей 182, 331 ЦК основною умовою для визначення статусу нерухомого майна будь-якого об`єкта нерухомості є держанна реєстрація прав на нього. Законом України «Про державну реєстрацію речових прав па нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав па нерухоме майно. Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19) вказано, що «наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним». Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно дост. 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи . Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами;висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із положеннями ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовна вимога позивачки [PERSON] про визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення від 20.02.2020 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] , є необгрунтованою, оскільки відповідачка [PERSON] успадкувала після смерті матері [PERSON] , зокрема, нерухоме майно, а саме житловий будинок літ. А, а також на погріб літ. Гіг/А, літню кухню літ. Б, гараж літ. В, погріб літ. Пг/В, Пг/Н, сараї літ. Г, О, навіси літ. М, Н, огорожі №1, 2 та торговий павільйон літ. П, п, що побудований на території господарства розташованого за адресою: [ADDRESS] . Отже, відповідач [PERSON] є власником, зокрема, торгівельного павільйону літ. П, п, який і було здано позивачу в оренду за оскаржуваним договором від 20.02.2020 р., а тому оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається сторона позивача, як на підстави для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed