Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , КП «Керуюча компанія», КП «Київтеплоенерг»", ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» про встановлення порядку користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач та відповідачі є співвласниками квартири [ADDRESS] . Вказана квартира чотирикімнатна, загальною площею 86, 9 кв.м., жилою площею 57, 11 кв.м., у тому числі: кімната, площею 19, 1 кв.м., кімната, площею 17, 1 кв.м., кімната, площею 11, 6 кв.м., та кімната, площею 9, 3 кв.м. З 2021 року між сторонами виникають суперечки щодо оплати послуг за надані житлові послуги, що істотно ускладнює взаємовідносини між ними. Оскільки сторони не можуть дійти згоди щодо порядку користування квартирою та щодо оплати комунальних рахунків, позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділивши у користування позивачу кімнату, площею 11, 6 кв.м., у загальному користуванні залишити місця загального користування, а також зобов`язати відповідачів КП «Керуюча компанія», КП «Київтеплоенерг»", ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» розподілити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг відповідно до встановленого порядку користування квартирою. 19.06.2023 року до суду надійшов Відзив на позов представника відповідача КП «Керуюча компанія». Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача зазначає, що до повноважень КП «Керуюча компанія» не входить розподіл особових рахунків на оплату житлово-комунальних послуг, а тому вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. 20.06.2023 року до суду надійшов Відзив на позов представника відповідача КП «Київтеплоенерго». Заперечуючи проти задоволення позову, представник відповідача зазначає про те, що прийняття судом рішення про встановлення порядку користування жилим приміщенням буде у подальшому підставою для укладення із кожним співвласником окремого договору щодо надання житлово-комунальних послуг. Наразі підстав для зобов`язання відповідача розподілити особовий рахунок немає, оскільки до повноважень КП це не відноситься. На підставі викладеного представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити. 20.06.2023 року до суду надійшов Відзив на позов представника відповідача ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі». Заперечуючи проти задоволення позову, представник відповідача вказує про те, що для розподілу рахунків за електроенергію необхідно здійснити ряд технічних дій за згодою всіх співвласників. Наразі такої можливості немає, оскільки питання про встановлення порядку користування квартирою не вирішено, а також відсутня згода всіх співвласників. На підставі викладеного представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Пояснила, що квартира 4-кімнатна, 5 співвласників, проживають у квартирі фактично 8 осіб, при цьому позивач у квартирі не проживає з 2022 року. Крім того, кімнату, площею 11, 6 кв.м., яку просить виділити позивач, наразі займає син [PERSON] , а кімната, площею 19, 1 кв.м., зачинена позивачем і відповідачі до неї доступу не мають. На підставі викладеного відповідач просить у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, підтримав пояснення відповідачки [PERSON] . Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, оскільки позивач звернувся з даним позовом з тією метою, щоб у подальшому продати свою частину, проти чого заперечують всі відповідачі. Крім того, кімната, яку просить виділити позивач, зайнята [PERSON] , молодшим братом, в якій останній проживає тривалий час. Позивач з 2022 року у квартирі не проживає, зачинив велику кімнату, вони не мають до неї доступу. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що він тривалий час проживає у кімнаті, площею 11, 6 кв.м., зробив в ній ремонт, а тому категорично заперечує проти виділення цієї кімнати брату. Представник відповідача - КП «Керуюча компанія» - у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з підстав, викладених у Відзиві на позов. Представник відповідача - КП «Київтеплоенерго» - у судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у Відзив на позов. Представник відповідача - ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» - у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з підстав, викладених у Відзиві на позов. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідачів, представників відповідачів, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є чотирикімнатна квартира [ADDRESS] . Вказана квартира належить на праві спільної власності позивачу та відповідачам у рівних частках (по 1/5 частині), що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 06.03.2008 року. Квартира складається з чотирьох ізольованих кімнат, розміром 19, кв.м., 17,1 кв.м., 11, 6 кв.м. та 9, 3 кв.м., жилою площею 57, 11 кв.м., загальною площею 86, 9 кв.м., що підтверджується технічним паспортом на квартиру. У квартирі на даний час зареєстровано 9 осіб - позивач [PERSON] , його дочка [PERSON] , 2022 року народження, відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та її троє неповнолітніх дітей - [PERSON] , 2009 року народження, [PERSON] , 2015 року народження, та [PERSON] , 2013 року народження, що підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва. Як встановлено при розгляді справи, на даний час між сторонами склався наступний порядок користування жилим приміщенням, а саме: [PERSON] з дітьми проживає у кімнаті, площею 17, 1 кв.м., [PERSON] та [PERSON] проживають у кімнаті, площею 9, 3 кв.м., [PERSON] - у кімнаті, площею 11, 6 кв.м., місця загального користування знаходяться у спільному користуванні сторін по справі. Кімнатою, площею 19, 1 кв.м., ніхто не користується, оскільки вона була зачинена на замок позивачем. Також судом встановлено, що з 2022 року позивач у спірній квартирі не проживає. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд виходить з наступного. Відповідно до положень статей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України). Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим майна зберігається, суд виділяє у користування сторін частину майна у натурі, що співмірна розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15. Також у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, що "первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників". У своїх позовних вимогах позивач просить встановити наступний порядок користування жилим приміщенням, а саме: виділити йому у користування кімнату, площею 11, 6 кв.м., місця загального користування залишити у спільному користуванні. Як вбачається з письмових матеріалів справи, доля кожного із співвласників у житловій площі квартири становить 11, 42 кв.м. За положеннями ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпоряджатись своєю часткою у праві спільної часткової власності. Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Як встановлено при розгляді справи, на даний час між сторонами склався наступний порядок користування жилим приміщенням: [PERSON] з дітьми проживає у кімнаті, площею 17, 1 кв.м., [PERSON] та [PERSON] проживають у кімнаті, площею 9, 3 кв.м., [PERSON] - у кімнаті, площею 11, 6 кв.м., місця загального користування знаходяться у спільному користуванні сторін по справі. При цьому судом встановлено, що позивач у спірній квартирі не проживає, але зачинив кімнату, площею 19, 1 кв.м., доступу до цієї кімнати ніхто з відповідачів не має. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою домовленість щодо користування майном, між співвласниками та наймачами. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Але суд зазначає, що порядок користування квартирою, про який просить позивач, не враховує баланс інтересів співвласників та не забезпечує рівні умови здійснення ними своїх прав, оскільки позивач у квартирі не проживає, кімната, яку він просить виділити у користування, тривалий час займає його брат [PERSON] , здійснив ремонт у цій кімнаті та категорично заперечує проти переселення в іншу кімнату. Також суд зазначає, що у квартирі зареєстровано 9 осіб, при цьому 4 з них є неповнолітніми, що свідчить про те, що неможливо встановити такий порядок користування, щоб було забезпечено інтереси всіх неповнолітніх дітей. Суд вважає, що визначення такого порядку користування жилим приміщенням, який зазначений у позовній заяві, буде порушувати права всіх співвласників та встановлений порядок користування квартирою. Крім того, позивач у своїх позовних вимогах просить встановити порядок користування, виділивши йому у користування кімнату, при цьому не зазначає, який порядок користування слід встановити іншим співвласникам та не зазначає про долю інших кімнат. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] у частині встановлення порядку користування є безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про встановлення порядку користування жилим приміщенням, то і позовні вимоги про зобов`язання відповідачів розподілити особові рахунки також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від основних позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed