Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-25 00:00:00

До Рокитнянського районного суду Київської області звернувся адвокат Плаксій Р.В., діючий в інтересах [PERSON] , законний представник якого [PERSON] , з позовом до [PERSON] , третя особа: нотаріус Рокитнянської районної нотаріальної контори Київської обалсті Калітенко Людмила Броніславівна про визнання недійсними договорів встановлення емфітевзису та скасування державної реєстрації права емфітевзису. Стислий виклад позовних вимог Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що 12.08.2017 між [PERSON] (Власником) та [PERSON] ( Емфітевт ) було укладено договір встановлення емфітевзису на земельну ділянку площею 1,4231 га з кадастровим номером 3223786000:06:029:0019, право емфітевзису зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 12.08.2017 номер запису про інше речове право 21846239 (надалі - Договір № 1). Того ж дня, 12.08.2017 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір встановлення емфітевзису на земельну ділянку площею 0,7826 га з кадастровим номером 3223786000:06:034:0025, право емфітевзису зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 12.08.2017 року номер запису про інше речове право 21845972 (надалі - Договір № 2). Також, 12.07.2017 між [PERSON] (Власником) та [PERSON] (Емфітевт) було укладено договір встановлення емфітевзису на земельну ділянку площею 1,5401 га з кадастровим номером 3223786000:06:040:0078, право емфітевзису зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 12.08.2017 номер запису про інше речове право 21846109 (надалі - Договір № 3). За умовами вище вказаних договорів: «Власник» земельної ділянки сільськогосподарського призначення передає « Емфітевту » право володіння та право цільового користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевтичне право), зберігаючи за собою право розпорядження нею (п. 1.1); вартість емфітевтичного права визначена сторонами у розмірі 5 000,00 грн. (Договір № 1), 1 000,00 грн. (Договір № 2) та 5 000, грн. (Договір № 3), які «Емфітевт» сплатив «Власнику» повністю до підписання цього договору (п. 2.2); сторони домовилися про те, що емфітевтичне право за цим договором встановлюється на визначний термін, а саме на 99 років (п. 3.1). [INFO] [PERSON] помер. [PERSON] , на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом № 258, № 260 та № 259 від 16.02.2023, став власником земельних ділянок площею 1,4231 та з кадастровим номером 3223786000:06:029:0019, площею 0,7826 га з кадастровим номером 3223786000:06:034:0025 та площею 1,5401 га з кадастровим номером 3223786000:06:040:0078, цільове призначення - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Синявської сільської ради Білоцерківського району (колишнього Рокитнянського району) Київської області, право власності зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 16.02.2023 за номерами запису про речове право 49265749, 49266879 та 49266124 відповідно. [PERSON] вважає, що його батько [PERSON] , за життя уклав оспорювані договори під впливом тяжких для нього обставин і на вкрай невигідних умовах, а тому ці правочини можуть бути визнаний судом недійсними за його ініціативою. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі Позивачем було подано зазначений позов до Рокитнянського районного суду Київської області 23.03.2023. Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 29.03.2023 відкрито провадження у справі та ухвалено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання, яке призначено на 09 годину 17.05.2023. Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 18.04.2023 ухвалено проводити судове засідання у режимі відеоконференції за участі представника позивача. Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 17.05.2023 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду, яке призначено на 10 годину 20.06.2023 та задоволено клопотання сторін про виклик свідків у судове засідання. У судове засідання призначене 20.06.2023 прибули представник позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] , свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . В ході судового засідання представником позивача заявлено клопотання про відкладення розгляду справи для підготовки до судових дебатів. Усною ухвалою суду клопотання задоволено та відкладено розгляд справи до 10 год. 30 хв. 26.07.2023. У судове засідання призначене 26.07.2023 прибули предстаник позивача та відповідач. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спрору - нотаріус Рокитнянської районної державної нотаріальної контори Київської області Калітенко Л.Б., будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не прибула та пояснень по суті справи не надала. Натомість від нотаріуса надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника нотаріальної контори за наявними матеріалами справи, вирішенян справи залишає на розсуд суду. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин Сторона позивача у судовому засіданні поданий позов підтримала та просила його задовольнити. В обгрунтування позову предстаник позивача наголосив, що [PERSON] вважає, що [PERSON] , за життя уклав оспорювані договори встановлення емфітевзису від 12.08.2017 на земельні ділянки площею 1,4231 та з кадастровим номером 3223786000:06:029:0019, площею 0,7826 га з кадастровим номером 3223786000:06:034:0025 та площею 1,5401 га з кадастровим номером 3223786000:06:040:0078, під впливом тяжких для нього обставин і на вкрай невигідних умовах, а тому ці правочини можуть бути визнані судом недійсними за його ініціативою. [PERSON] є батьком позивача - [PERSON] . Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12.09.2014 по справі 357/11459/14-ц стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] , на сина - [PERSON] в розмірі 1/4 частина всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.08.2014 до досягнення дитиною повноліття. Також, цим рішенням суду було встановлено обставину, що відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає. За відомостями міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції, [PERSON] аліментів не сплачував, вказане позивач підтверджує довідкою від 12.01.2016 № 5. На початку серпня 2017 року, під час обстеження у лікаря стоматолога, позивачу було встановлено необхідність термінового лікування великої кількості зубів та призначено перше лікування на 10.08.2017. На початку серпня 2017 року, [PERSON] - мати позивача звернулася до [PERSON] з вимогою терміново надати кошти для лікування та обстеження їхнього сина, що є його прямим обов`язком, або хоча б сплатити заборгованість по аліментах. Під час судового засідання 20.06.2023 предстаник позивач наголосив, що долучена до матеріалів справи розписка від 02.12.2016 написана [PERSON] про позику у [PERSON] коштів у розмірі 30 000, 00 грн підтверджує наявність боргових зобов`язань [PERSON] та твердження відповідача про те, що вказані позичені кошти не повернуті [PERSON] , вказує на фінансову скруту останнього. Інша розписка написана [PERSON] 12.08.2017 про отримання від [PERSON] коштів у розмірі 112 374 грн за оренду земельних ділянок, не підтверджує отримання вказаних коштів за договорами встановлення емфітевзису, так як орендна плата і плата за договором емфітевзису це різні плати. 14.08.2017 [PERSON] передав [PERSON] кошти в розмірі 11 000,00 грн. на лікування та обстеження їхнього сина, позивача у даній справі, в якості сплати заборгованості по аліментах. В період з серпня по вересень 2017 року [PERSON] було проведено лікування зубів, вартість якого становила 14 700,00 грн., що підтверджується копіями квитанцій від 10.08.2017 № 189, від 04.09.2017 № 131, від 07.09.2017 № 145, від 08.09.2017 № 151, від 11.09.2017 № 159, від 13.09.2017 № 167, від 15.09.2017 № 170 та від 14.09.2017 № 178. Разом з цим, від матері позивачу стало відомо, що його батько, [PERSON] в 2017 році ніде не працював та мав велику заборгованість по кредитних зобов`язаннях, а тому не міг отримати банківську позику на його лікування та обстеження. На переконання позивача, саме термінова потреба в коштах змусила [PERSON] укласти оспорювані договори з прийняття [PERSON] умов оспорюваних договорів. 27.04.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву, яким відповідач [PERSON] просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Обгрунтовуючи поданий відзив наступним, що з дня укладення договорів встановлення емфітевзису між [PERSON] та [PERSON] , тобто з 12.08.2017, до дня смерті [PERSON] , а саме до [INFO] , останнім не було оспорено укладених договорів, таким чином додержані всі вимоги вчинення правочину, а також погоджені всі умови договорів сторонами. 20.06.2023 до суду надійшла заява від відповідача про сплив позовної давності за спірними правовідносинами згідно з положеннями статті 256 ЦК України, застосування строку позовної давності та на підставі ст. 267 ЦПК України просив відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, зазначаючи, що строк позовної давності, щодо визнанння недійсними вказаних договорів емфітевзису, укладених 12.08.2017, закінчився у серпні 2020 року. Допитана у судовому засіданні свідок зі сторони позивача [PERSON] , 1980 р.н., як є матір`ю позивача, повідомила, що розлучилися з батьком позивача [PERSON] у 2014 році. Після чого, вона з [PERSON] не спілкувалася, аліменти на сина не сплачував, з дитиною він спілкувався десь один раз у рік. Знала, що він проживає десь у м. Києві, чи працював їй не відомо. Згодом на початку серпня 2017 року у сина [PERSON] виявили проблеми зі здоров`ям, що проявилося у необхідності термінового лікування зубів. У зв`язку з дороговартісним лікуванням зубів сина [PERSON] звернулася з проханням про допомогу до [PERSON] , на що він повідомив, що коштів у нього не має. Однак, через кілька днів надав [PERSON] кошти на лікування зубів сина у розмірі 11 000,00 грн, на які було здійснено лікування. Після чого вони більше не спілкувалися. Допитана у судовому засіданні свідок зі сторони відповідача [PERSON] , 1979 р.н., яка є дружиною відповідача, повідомила, що її чоловік [PERSON] планував займатися обробітком землі. З часом йому порадили поспілкуватись з цього питання з [PERSON] , так як у нього була успадкована земля. Згодом [PERSON] почав обробляти землю [PERSON] на підставі укладених договорів, про підстави укладення таких договорів, їх умови повідимити не змогла, з причин давності питання. Про умови написання розписок [PERSON] , теж повідомити не змогла посилаючи на те, що не пам`ятає як все відбувалось на той час. Повідомила, що [PERSON] та її чоловік погодили умови укладення договорів емфітевзису та суму, яку мав сплатити її чоловік. Вся сума була сплачена [PERSON] як по договорах так і по розписці від 12.08.2017, яка була продиктована нотаріусом при укладенні оспорюваних договорів. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , 1975 р.н., повідомив, що він знайомий з [PERSON] та добре знав [PERSON] , так як разом з ним працюваву 2017 році у м. Києві на маршрутних автобусах по перевезенню пасажирів, свідок працював офіційно у Київпастранс, а [PERSON] у приватного підприємця з пасажирських перевезень. Вони перетиналися на маршрутах у м. Києві так і познайомилися. У [PERSON] мама проживала у с. Синява Київської області. В ході однієї з розмов [PERSON] сказав, що успадкував після матері землю та бажав її продати. Свідок, знаючи що [PERSON] займається обробітком землі, познайомив останнього з [PERSON] для вирішення його земельного питання. Після чого з часом [PERSON] повідомив свідку, що продав землю [PERSON] , між ними було укладено відповідні договора. Про суму отриманих коштів свідку нічого невідомо, однак повідомив, що [PERSON] був задоволений укладеним договором, якого змісту договір йому невідомо. Щодо фінансового становища [PERSON] повідомив, що не вбачав скрутного становища, так як останній працював на маршруті та заробляв гроші, був задоволений роботою, їздив на автомобілі марки ВАЗ, з часом купив новіший автомобіль і як свідку здалося після укладення договорів із його землею. Щодо невдоволення умовами укладених договорів свідку [PERSON] нічого не повідомляв. Про сина [PERSON] йому мало відомо. На запитання предстаника позивача чи бачив свідок, що [PERSON] отримував заробітну плату та у якому розмірі свідок повідомив, що процес отримання заробітної плати [PERSON] не бачив, так як працювали у різних роботодавців, суму заробітної плати йому теж невідома. Але [PERSON] говорив, що отримує заробітну плату якою був задоволений. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно з частиною третьою статті 395 ЦК України право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) є одним із видів речових прав на нерухоме майно. Право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (частина перша статті 407 ЦК України). Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20.05.2022 року у справі № 536/1123/18. Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Тобто, для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України. Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах. Аналогічні роз`яснення судам викладені у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними». Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин. Зазначене відповідає висновкам, викладеним Верховним Судом у постановах: від 12 березня 2021 року у справі № 295/17488/15-ц, провадження № 61-9960св19, від 29 березня 2021 року у справі № 369/13272/18, провадження № 61-19054св20, від 15 листопада 2021 року у справі № 149/1962/20, провадження № 61-11553св21, від 26 січня 2022 року у справі № 368/622/20, провадження № 61-17166св21, що свідчить про сталість судової практики щодо вирішення питання застосування правового механізму, передбаченого статтею 233 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. Отже, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення або зменшення тяжких обставин. Що стосується вкрай невигідних умов, то ці невигідні умови мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину. Тобто, внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила це зробити. Умови повинні бути вкрай невигідними, явно кабальними для особи. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Висновки суду Обґрунтовуючи позов, сторона позивача посилається на те, що на час укладення оспорюваних договорів [PERSON] перебував у обставинах, які були тяжкими та такими, що спонукали його укласти оспорювані договора, а саме необхідність термінового лікування великої кількості зубів у його сина [PERSON] . На підтвердження скрутного фінансового становища [PERSON] сторона позивача надає довідку про неотримання аліментів [PERSON] від [PERSON] за період з 01.07.2015 по 31.12.2015, виданої міським відділом державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції від 12.01.2016 за № 5. Втім, суд критично оцінює цей доказ, оскільки він не є належними та допустимими на підтвердження існування тяжкої обставини, в якій перебував [PERSON] на момент вчинення оспорюваних договорів. Так довідка видана за півтора роки до укладення оспорюваних договорів про наявність заборгованості за шість місяців 2015 року. Інших документів про наявність заборгованості у [PERSON] по сплаті аліментів на дитину в період з 01.01.2016 по 12.08.2017 матеріали справи не містять, що вказує на відсутність такої. Більше того, за показаннями свідка [PERSON] у 2017 році та саме на час укладення оспорюваних договорів [PERSON] працював, при цьому ніякі обставини не вказували на його тяжкий фінансовий стан. Із показань свідків, які були викликані та допитані у судовому засіданні, не встановлено наявності будь-якої іншої тяжкої обставини, в якій міг перебувати [PERSON] , які відповідно могли спонукати його вчинити оспорювані договора. Отже, стороною позивача не доведено жодними доказами наявність тяжкої обставини, в якій перебував [PERSON] , що змусило його вчинити оспорювані договора. Разом з тим, суд критично оцінює і доводи позивачки щодо укладення оспорюваних договорів на вкрай невигідних для [PERSON] умовах. Так, вiдповiдно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторiн i погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-330цс16, визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 цього закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. За частиною третьою статті 18 Закону несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4). З огляду на зазначене, суд не вбачає наявності при укладенні оспорюваних договорів емфітевзису несправедливих умов договорів, оскільки умови договорів сторонами обумовлені, грошові кошти за користування земельними ділянками [PERSON] отримав, а тому принцип добросовісності та невигідності не порушений. Проаналізувавши оспорювані договора встановлення емфітевзису від 12.08.2017, судом встановлено, що при укладенні вказаних договорів сторони - [PERSON] (власник) та [PERSON] (емфітевт), діяли вільно, цілеспрямовано, свідомо і доборовільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу як фізичного так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків обумовлених нижче, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо оставин обумовлених нижче, діючи без впливу обману, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства що регулюють укладений договір (у тому числі, з вимогами щодо недійсності правочину). Про вільне та добровільне укладення оспорюваних догововорів встановлення емфітевзису, відсутність будь-яких обставин, що могли бути підставою для визнання недійсності правочинів, свідчить і відсутність звернень [PERSON] в період з 12.08.2017 по день смерті - [INFO] , тобто впродовж майже 5 років, до уповноважених органів державної влади та до суду з вказаним позовом. Зрештою, сторона позивача не надала жодних доказів, які б достеменно свідчили про те, що [PERSON] за життя вважав свої права порушеними та не визнавав, оскаржував або намагався оскаржити укладені з відповідачем договіри емфітевзису. Отже, на переконання суду, відсутні правові підстави для визнання недійсними договорів встановлення емфітевзису, як такого, що вчинений під впливом тяжкої для [PERSON] обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки сторона позивача не спростувала у встановленому законом порядку презумпцію правочину (стаття 204 ЦК України), не довела належними та допустимими доказами, що тяжкі обставини мали місце, наявний нерозривний причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення або зменшення тяжких обставин, також, що внаслідок вчинення такого правочину [PERSON] отримав можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила це зробити. Відтак, з огляду на наведені вище норми права, встановлені фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсними договорів встановлення емфітевзису від 12.08.2017 необхідно відмовити. Водночас, оскільки позовні вимоги щодо скасування державної реєстрації оспорюваних договорів є похідними від вимог про визнання недійсними договорів емфітевизису, тому задоволенню також не підлягають. Що стосується вимоги відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, то суд відхиляє їх з огляду на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім. Щодо розподілу судових витрат Разом з тим, відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 2 ст. 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позову, тому понесені судові витрати у виді судового збору, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, залишає за позивачем. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed