Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-31 00:00:00

Позивач звернувся до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до відповідача, в якому просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що 11.11.2020 року, позивач, як покупець і третя особа [PERSON] , як продавець, уклали договір купівлі-продажу квартири загальною площею 42,4 кв. метри і житловою площею 27,0 кв. метри, яка знаходиться на п`ятому поверсі пятиповерхового житлового будинку, за адресою: [ADDRESS] . Під час укладання та посвідчення договору купівлі продажу між позивачем та третьою особою [PERSON] , приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Дацко Ярослав Олексійович, наполіг на тому, щоб підписання вказаного договору було здійснено за участі колишньої дружини позивача - [PERSON] , відповідача по справі. Після укладення даного договору відповідач почала стверджувати, що вона має право на частку придбаної позивачем квартири, що оспорює, як стверджує позивач його право власності. Представником позивача подана заява, що сторона позивача підтримує позов в повному обсязі, просила його задовольнити. Відповідач до суду не з`явилася, не повідомила про поважні причини неявки, клопотань про відкладення судового розгляду та відзив не надала, належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду. Треті особи до суду не з`явилися, пояснень не надавали. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У відповідності до ст. ст. 76- 83 ЦІ1К України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : і ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 04.05.2013 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Довгинцівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №138 Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого рогу Дніпропетровської області від 30 березня 2017 року по справі № 210/310/17 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. У відповідності до відповіді в.о. начальника відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Дніпропетровській області Управління державної реєстрації Швець В. за вих. № 890/06.9-43 від 27.03.2023 року, що була надана на адвокатський запит представника позивача [PERSON] за період з 11.04.2017 року по 06.03.2021 року позивач та відповідач у шлюбі не перебували. Квартира за адресою: [ADDRESS] була набута позивачем на підставі договору купівлі-продажу квартири НМВ 357791 від 11.11.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Дацко Я. О. Заявляючи позовні вимоги, позивач зазначає, що грошові кошти у сумі 442 504 грн. 08 коп. за які він придбав вищезазначене житлове приміщення, є його особистими коштами. Норми Сімейного Кодексу України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається фактом придбання його за час шлюбу. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна особистою приватною власністю суд повинен установити факт набуття цього майна за час шлюбу. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна не у період шлюбу, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, який його придбав. Стаття 392 ЦК України передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, квартира за адресою: [ADDRESS] є особистою приватною власністю позивача, оскільки вона була придбана в період часу, коли позивач та відповідач не перебували у шлюбі, а тому позов підлягає задоволенню. Що стосується витрат на правничу допомогу, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. В обґрунтування витрат на правничу допомогу стороною позивача було подано договір про надання правничої допомоги від 10.10.2021 року, Додаток № 1 до договір про надання правничої допомоги від 10.10.2021 року, копією квитанції № 362889 від 10.10.2021 року про сплату позивачем на користь Адвоката Голівер П. В. 15 000 грн. 00 коп. та розрахунок вартості правничої допомоги Відповідно до ч.4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг за виконання робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи. У разі недотримання вимог частини 4статті 137 ЦПК України суд може, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Беручи до уваги приписи ч.4ст.137 ЦПК України щодо врахування співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката, суд вважає, що витрати на надання правничої допомоги що підлягають стягненню з відповідача становить 5 000 грн. 00 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved