Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-25 00:00:00

13.10.2021 року [PERSON] (далі по тексту позивач) звернулася до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» (далі по тексту відповдач), третя особа: генеральний директор Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» Кудін Андрій Вячеславович (далі по тексту третя особа) про поновлення на роботі. Свої вимоги позивачка обґрунтувала тим, що 16.02.2011 року її було прийнято на посаду спеціаліста I категорії відділу патентної інформації відділення патентно-інформаційного забезпечення Державного підприємства «Український інститут промислової власності»; в подальшому, у зв`язку із перейменуванням підприємства, переведенням на іншу посаду та перейменуванням посади, працювала на посаді професіонала з інтелектуальної власності I категорії відділу патентної інформації відділення нормативно-правового забезпечення ДП «Український інститут інтелектуальної власності», але була звільнена з вказаної посади на підставі наказу генерального директора підприємства [PERSON] від 13.09.2021 року № 311-п за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників. Вважає своє звільнення незаконним з наступних підстав. Наказом від 23.03.2021 року № 33-Н/2021 «Про введення в дію організаційної структури та надання пропозицій щодо штатного розпису» та наказу від 30.03.2021 року № 41-з «Про затвердження та введення в дію штатного розпису» було затверджено нову організаційну структуру підприємства та штатний розпис підприємства, що вводились в дію з 01.07.2021 року. У зв`язку з цим, на підставі наказу від 30.03.2021 року № 102-П «Про ліквідацію структурних підрозділів, скорочення штату та чисельності працівників» посада професіонала з інтелектуальної власності I категорії відділу патентної інформації відділення нормативно-інформаційного забезпечення, яку обіймала позивачка, підлягала скороченню з 20.07.2021 року. Інші вакантні посади, які б відповідали її професії (спеціальності) відсутні. Про це зазначалось у персональному повідомленні про звільнення від 19.05.2021 року, яке позивачка за 2 місяці до дати звільнення не одержувала. Вважає, що вручення персонального попередження про її звільнення голові профспілкового комітету ДП «Український інститут інтелектуальної власності» не може вважатися доказом персонального повідомлення позивачки про звільнення; вакантні посади їй не пропонувалися, хоча в штаті підприємства вони наявні, як підтверджується оголошенням на офіційному веб-сайті ДП «Український інститут інтелектуальної власності» про наявність вакантної посади, аналогічної займаній позивачкою, та повідомленням про прийняття на роботу в липні 2021 року заступника директора ДП «Український інститут інтелектуальної власності» Фещенка В.П. Профспілкова організація ДП «Український інститут інтелектуальної власності», членом якої є позивачка, відмовила у задоволенні подання адміністрації підприємства про її звільнення, дійшла до висновку про відсутність доказів персонального повідомлення позивачки про звільнення від 19.05.2021 та наявність обставин, що доводять її переважне право на залишення на роботі. 20.07.2021 року після планової дати звільнення позивачка залишилася працювати на підприємстві. 30.07.2021 року їй було вручено пропозицію про переведення на посаду адміністратора відділу пропускного режиму та контролю за системами життєзабезпечення ДП «Український інститут інтелектуальної власності» з 01.08.2021 року, від якої позивачка відмовилась, посилаючись на те, що дана посада не відповідає її кваліфікації як фахівця у сфері інтелектуальної власності, а також дана робота протипоказана їй за станом здоров`я. 25.08.2021 року адміністрацією підприємства було повторно внесено до профспілкового комітету подання про звільнення позивачки із зазначенням дати звільнення - 13.09.2021 року, із посиланням на те, що позивачка була попереджена про звільнення з 13.09.2021 року 12.07.2021 року. Однак, 12.07.2021 року позивачка одержала лише повідомлення від 19.05.2021 року про звільнення з 20.07.2021 року, на підставі якого вона звільнена не була; інших повідомлень про звільнення з 13.09.2021 року вона не одержувала; змін в організації виробництва і праці підприємства після 01.07.2021 року не відбувалося. Розглянувши повторне подання адміністрації підприємства, профспілковий комітет ДП «Український інститут інтелектуальної власності» повторно не надав згоди на звільнення позивачки. Не дивлячись на це, наказом генерального директора підприємства від 13.09.2021 року № 311-п позивачку звільнено з посади професіонала з інтелектуальної власності І категорії відділу патентної інформації відділення нормативно-правового забезпечення за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників. Крім порушення підприємством порядку звільнення, встановленого ст. 49-2 КЗпП України, позивачка вказує на порушення її переважного права на залишення на роботі. Зокрема, вона має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці, ніж деякі інші працівники підприємства, а саме: має профільну повну вищу освіту за спеціальністю «Інтелектуальна власність», володіє англійською мовою в межах виконання посадових обов`язків, отримала ряд сертифікатів та відзнак, що мало враховуватись підприємством при визначенні переважного права працівників на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці. На підставі викладеного позивачка просить суд поновити її на посаді професіонала з інтелектуальної власності 1 категорії відділу патентної інформації відділення нормативно-правового забезпечення Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» та скасувати наказ про звільнення від 13.09.2021 року № 311-п. 17.08.2022 року від представника позивачки до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог від 17.08.2022, відповідно до якої позивачка просить суд також стягнути з ДП «Український інститут інтелектуальної власності» середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 261 372,39 грн. 21.09.2022 року від представника позивачки до суду надійшли письмові пояснення щодо наявних доказів до матеріалів справи в порядку ст. 43 ЦПК України від 19.09.2022 року, відповідно до яких позивачка переглянула розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу та просить суд стягнути на її користь 203546,64 грн. Ухвалою суду від 18.10.2021 року відкрито провадження по цивільній справі та визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 01.12.2021 року до суду надійшов відзив від представника відповідача на позов. Відповідач вважає, що звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства. Відповідач зазначає, що 16.06.2020 року було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо створення національного органу інтелектуальної власності» № 703-ІХ, відповідно до якого визначено повноваження Національного органу інтелектуальної власності. Підпунктом 1 пункту 7 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону №703-ІХ визначено, що Кабінет Міністрів України має у тримісячний строк з дня опублікування цього Закону забезпечити визначення державної організації, що виконує функції Національного органу інтелектуальної власності, за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності. Згідно з пунктом 1 Розпорядження Кабінету Міністрів України від 13.10.2020 року № 1267-р «Про Національний орган інтелектуальної власності» на виконання підпункту 1 пункту 7 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №703-IX визначено, що державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності» виконує функції Національного органу інтелектуальної власності. Наказом Міністерства економіки України від 23.02.2021 №362 «Про затвердження нової редакції статуту державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» затверджений Статут підприємства у новій редакції. Таким чином, у відповідача відбулися зміни в організації виробництва і праці, що обумовлено новими завданнями, що стоять перед НОІВ. У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, викликаними покладенням на підприємство нових завдань та функцій НОІВ та погодженням 01.03.2021 року Уповноваженим органом управління - Мінекономіки нової організаційної структури підприємства, наказом від 23.03.2021 року №33-Н/2021 «Про введення в дію організаційної структури та надання пропозицій щодо штатного розпису» введено в дію з 01.07.2021 нову організаційну структуру підприємства та наказом від 30.03.2021 року № 41-з «Про затвердження та введення в дію штатного розпису» затверджено та введено в дію з 01.07.2021 новий штатний розпис підприємства. Відповідно до цих наказів, та на підставі наказу від 30.03.2021 року № 102-п «Про ліквідацію структурних підрозділів, скорочення штату та чисельності працівників», з 01.07.2021 року підлягала скороченню посада професіонала з інтелектуальної власності 1 категорії відділу патентної інформації відділення нормативно-інформаційного забезпечення, яку обіймала позивачка. Крім того, з 01.07.2021 року підлягали ліквідації і сам відділ патентної інформації, в якому працювала позивачка, та загалом відділення нормативно-інформаційного забезпечення, до складу якого належав зазначений відділ. При визначенні позивачки такою, що підлягає звільненню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, підприємством брались до уваги вимоги ст. 42 КЗпП України щодо переважного права на залишенні на роботі, однак було встановлено, що відповідно до усталеної судової практики, переважне право на залишення працівника на роботі враховується лише у разі скорочення однорідних професій та посад. Відповідно, у відділі патентної інформації відділення нормативно-інформаційного забезпечення була лише одна посада професіонала з інтелектуальної власності 1 категорії цього відділу та відділення, яку обіймала позивачка, і яка з 01.07.2021 разом з іншими посадами підлягала скороченню. Таким чином, переважне право на залишення позивачки на роботі, передбачене ст. 42 КЗпП України, не могло бути застосованим, оскільки посада, яку обіймала позивачка була єдиною на підприємстві. Крім того, обіймаючи дану посаду, позивачка виконувала конкретні для цієї посади посадові обов`язки, що не пересікалися з посадовими обов`язками інших працівників відділу патентної інформації та в яких вже відпала необхідність після введення в дію нової організаційної структури та штатного розпису. Щодо того, що підприємство не запропонувало позивачці роботу у новій організаційній структурі, підприємство вважає, що скористалось своїм правом під час зміни в організації виробництва і праці на підприємстві на самостійне визначення штату і чисельності працівників, правом зменшити кількість посад і працівників одного фаху і кваліфікації і одночасно прийняти рішення про прийняття на роботу працівників іншого фаху і кваліфікації, чи збільшити чисельність інших посад. На виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України, та зважаючи на те, що через карантин позивачка виконувала роботу дистанційно (у віддаленому доступі), потім перебувала у відпустці без збереження заробітної плати з 19.05.2021 по 04.06.2021, у щорічній відпустці з 07.06.2021 по 18.06.2021, на лікарняному з 22.06.2021 по 07.07.2021, письмове попередження від 19.05.2021 №Вн-1490/2021 про майбутнє її звільнення з 20.07.2021 на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників, було направлене 19.05.2021 на її домашню адресу через поштових операторів «Укрпошта», «Нова пошта» та отримане нею особисто 20.05.2021. Крім того, 20.05.2021 позивачка була особисто проінформована по телефону головою профспілкового комітету профспілки підприємства про вищевказане попередження від 19.05.2021 про майбутнє її звільнення. Таким чином, позивачку було попереджено про майбутнє звільнення всіма можливими засобами зв`язку. Разом з тим, з метою уникнення в подальшому можливих спорів щодо ознайомлення позивачки з попередженням про майбутнє звільнення саме під її особистий підпис, відповідачем було прийнято рішення повторно попередити позивачку під її особистий підпис. 12.07.2021 після виходу позивачки з лікарняного їй було вручене під підпис письмове попередження від 19.05.2021 про майбутнє звільнення та доведено до відома, що вона може бути звільнена на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України не раніше двох місяців з дня її персонального письмового попередження, тобто не раніше 12.09.2021. На виконання ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про майбутнє звільнення позивачку було письмово повідомлено, що на підприємстві відсутні вакантні посади, які відповідають її професії (спеціальності). Також, за період з 12.07.2021 і по день звільнення позивачки 13.09.2021 вакантних посад, які б відповідали її професії (спеціальності) не було. Разом з тим, коли 30.07.2021 на підприємстві з`явилась вакантна посада адміністратора відділу пропускного режиму та контролю за системами життєзабезпечення, її було запропоновано позивачці, яка від пропозиції відмовилась. Також, за заявою позивачки Головне управління Держпраці у Київській області здійснило з 21.07.2021 по 03.08.2021 позаплановий держаний нагляд (контроль) щодо додержання підприємством чинного законодавства у сфері праці, про що складений Акт від 03.08.2021 № КВ 2353/1367/АВ, відповідно до висновків якого, порушень ст. 42, 49-2 КЗпП України не вбачається. У рішенні профспілкового комітету профспілки підприємства від 08.09.2021 року Р-23/06 № 36/в, зазначено про те, що «…профспілковий комітет, на підставі статті 49-2 КЗпП України не дає згоди на звільнення професіонала 1 категорії відділу патентної інформації відділення патентно-інформаційного забезпечення [PERSON] », разом з тим, жодного обґрунтування (посилання на відповідні пункти статті 49-2 КЗпП України з відповідними підтверджуючими документами) профспілковий комітет не надав. Враховуючи вищевикладене, відповідач вважає, що профспілковий комітет у своєму рішенні не обґрунтував відмову у наданні згоди на розірвання трудового договору з позивачкою, що стало законною підставою звільнити позивачку без згоди профспілкового комітету. На підставі викладеного представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. У попередньому судовому засіданні представник позивачки підтримав заявлені вимоги, просив їх задовольнити. Представник відповідача у попередньому судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, оскільки вони є необґрунтованими та безпідставними. У судове засідання 26.07.2023 року представники сторін подали заяви про розгляд справи без їх участі. Представник позивача Прохода Ю.Л. позов підтримала, просила задовольнити. Представник відповідача [PERSON] просила відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення представника позивачки та представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом встановлено, що позивачка 16.02.2011 року була прийнята на посаду спеціаліста 1 категорії відділу патентної інформації відділення патентно-інформаційного забезпечення ДП «Український інститут промислової власності», що підтверджується наказом № 35-п від 17.02.2011 року та записами у трудовій книжці. 10.08.2012 року [PERSON] переведено на посаду головного спеціаліста відділу патентної інформації відділення патентно-інформаційного забезпечення ДП «Український інститут промислової власності», що підтверджується записами у трудовій книжці. 01.09.2013 року [PERSON] переведено на посаду головного фахівця відділу патентної інформації відділення патентно-інформаційного забезпечення ДП «Український інститут промислової власності», що підтверджується записами у трудовій книжці. 20.08.2015 року [PERSON] переміщено на посаду головного фахівця відділу патентної інформації відділення нормативно-інформаційного забезпечення ДП «Український інститут інтелектуальної власності», що підтверджується записами у трудовій книжці. 17.12.2019 року [PERSON] переведено на посаду професіонала з інтелектуальної власності 1 категорії відділу патентної інформації відділення нормативно-інформаційного забезпечення ДП «Український інститут інтелектуальної власності», що підтверджується наказом № 404-п від 16.12.2019 року та записами у трудовій книжці. У 2013 році [PERSON] закінчила Відокремлений структурний підрозділ «Інститут інтелектуальної власності Національного університету «Одеська юридична академія» в м. Києві» і отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Інтелектуальна власність» та здобула кваліфікацію професіонал з інтелектуальної власності, що підтверджується дипломом спеціаліста від 26.08.2013 року [NUMBER] . Наказом № 311-п від 13.09.2021 року [PERSON] було звільнено з посади професіонала з інтелектуальної власності 1 категорії відділу патентної інформації відділення нормативно-інформаційного забезпечення 13 вересня 2021 року у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. У своїх позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що її звільнення відбулося з численними порушеннями діючого трудового законодавства так, як на підставу для задоволення позовних вимог в частині поновлення її на роботі, посилається на порушення відповідачем вимог ст. 40, 42, 43 та 49-2 КЗпП України. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верхового Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, зокрема, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Суд звертає увагу, що скорочення штату - це зменшення кількості або ліквідація певних посад, спеціальностей, професій тощо. Штат працівників - це сукупність посад, встановлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами. Однією з найважливіших гарантій при скороченні чисельності чи штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Відповідно до вимог статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 статті 40, ч. 3 статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну посаду, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Положеннями ч. 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно з ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст. 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на роботодавця з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15. Разом з тим, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 18.03.2020 року по справі № 461/3024/18, законодавством не встановлена заборона для роботодавця ознайомлювати працівника, посада якого скорочується, із усіма вакантними посадами на підприємстві, як і не встановлено жодного обмеження для працівника претендувати на будь-яку вакантну посаду, яку він має бажання обіймати. При цьому бажання працівника бути переведеним на певну посаду не встановлює жодного обов`язку щодо переведення такого працівника на обрану ним посаду, у разі невідповідності кваліфікації такого працівника до обраної посади. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Як встановлено при розгляді справи, 16.06.2020 року було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо створення національного органу інтелектуальної власності» № 703-ІХ, відповідно до якого визначено повноваження Національного органу інтелектуальної власності». Зокрема, згідно із Законом № 703-ІХ: «Національний орган інтелектуальної власності (далі - НОІВ) - це державна організація, що входить до державної системи правової охорони інтелектуальної власності, визначена на національному рівні Кабінетом Міністрів України як така, що здійснює повноваження у сфері інтелектуальної власності, визначені цим Законом, іншими законами у сфері інтелектуальної власності, актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності, та статутом, і має право представляти Україну в міжнародних та регіональних організаціях». Пунктом 2 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону №703-ІХ визначенго, що НОІВ є функціональним правонаступником центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності, щодо окремих функцій та повноважень з реалізації державної політики у сфері інтелектуальної власності, визначених цим Законом. Підпунктом 1 пункту 7 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону №703-ІХ визначено, що Кабінет Міністрів України має у тримісячний строк з дня опублікування цього Закону забезпечити визначення державної організації, що виконує функції Національного органу інтелектуальної власності, за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності. Згідно з пунктом 1 Розпорядження Кабінету Міністрів України від 13.10.2020 року № 1267-р «Про Національний орган інтелектуальної власності» на виконання підпункту 1 пункту 7 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону №703-IX визначено, що державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності» виконує функції Національного органу інтелектуальної власності. На виконання вищевказаних нормативно-правових актів, Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України Наказом від 23.02.2021 року № 362 «Про затвердження нової редакції статуту державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» затверджений Статут підприємства у новій редакції. Відповідно до п. 7.4. Статуту підприємства Генеральний директор підприємства, серед іншого, визначає та затверджує організаційну структуру підприємства та внесення змін до неї за погодженням з Уповноваженим органом управління. Зазначене положення Статуту кореспондується з ч. 3 ст. 64 Господарського кодексу України, згідно якої підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Таким чином, у відповідача, дійсно, відбулися зміни в організації виробництва і праці, що обумовлені новими завданнями, що стоять перед НОІВ. Звертаючись до суду із вказаним позовними вимогами, позивачка, як на одну із підстав для поновлення на посаді, посилається на ту обставину, що відповідачем в порушення вимог ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України не було повідомлено позивачку персонально про наступне вивільнення за 2 місяці, а також в порушення вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України їй було запропоновано іншу роботу на підприємстві, що не була роботою за відповідною професією чи спеціальністю позивачки, відповідно до її диплому про вищу освіту, за спеціальністю «інтелектуальна власність». Також, відповідач, в порушення вимог ст. 40, 42 КЗпП України, звільнив її із займаної посади, не враховуючи ту обставину, що вона мала переважне право на залишення на роботі через високий рівень кваліфікації і продуктивність праці. У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, викликаними покладенням на підприємство функцій НОІВ, погодженням Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України 01.03.2021 року нової організаційної структури ДП «Український інститут інтелектуальної власності», що була розроблена на підставі та з метою виконання вимог законів України «Про внесення змін до деяких законів України щодо створення національного органу інтелектуальної власності», «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформи патентного законодавства», «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення охорони і захисту прав на торговельні марки і промислові зразки та боротьби з патентними зловживаннями»,

Outcome: dismissed