Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-01 00:00:00

21 липня 2015 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 99686,77 доларів США з підстав невиконання умов договору. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 22 березня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №CSS0GK00000175 відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 25000 доларів США терміном до 20 березня 2027 року та зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. Позивач стверджує, що [PERSON] станом на 09 червня 2015 року має заборгованість за кредитним договором в розмірі 99686,77 доларів США з яких: 22887,94 долари США - заборгованість за кредитом, 23004,69 доларів США заборгованість за процентами за користування кредитом, 4200,00 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом та 49594,14 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором. Посилаючись на те, що [PERSON] умови укладеного договору не виконує в зв`язку з чим у нього утворилася вказана заборгованість, ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом та просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитом у розмірі 99686,77 доларів США , що за курсом НБУ від 09.06.2015 становить 2103390 грн. 85 коп. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 липня 2015 року справу передано в провадження судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області Манька М.В. 07 грудня 2015 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до банку, посилаючись на те, що при укладенні договору були порушені його права як споживача, зокрема положення ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживача» щодо надання інформації за кредитом, а також на те, що у кредитному договорі не міститься відомостей про загальну вартість кредиту, річну відсоткову ставку, йому не було надано окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. Ураховуючи викладене, [PERSON] просив визнати недійсним пункт 7.1 кредитного договору від 22 березня 2007 року та цей договір в цілому. Ухвалою судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області Манька М.В. від 07 грудня 2015 року об`єднано зустрічну позовну заяву [PERSON] про захист прав споживача із первісним позовом ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості. Ухвалою суду від 06 квітня 2016 року задоволено заявлений відвід судді Маньку М.В. Справа передана на повторний авторозподіл в автоматизованій системі документообігу суду. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 квітня 2016 року справу передано в провадження судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області Васильківської Т.В. Ухвалою суду від 13 квітня 2016 року справа прийнята в провадження судді Васильківської Т.В. Ухвалою суду від 30 травня 2016 року первісну позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості залишено без розгляду. Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 19 липня 2016 року ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 травня 2016 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області. Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 січня 2017 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено. Також відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору. Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 11 квітня 2017 року рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 січня 2017 року залишено без змін. Постановою Верховного суду України від 01 серпня 2018 року касаційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 11 квітня 2017 року в частині позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості скасовано. Справу в цій частині направлено до суду першої інстанції на новий розгляд. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 серпня 2018 року справу передано в провадження судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області Опалинської О.П. Ухвалою суду від 20 серпня 2018 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 04 лютого 2019 року підготовче судове засідання по справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 лютого 2021 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Постановою Черкаського апеляційного суду від 20 травня 2021 року рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 лютого 2021 року залишено без змін. Постановою Верховного суду України від 15 вересня 2021 року рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 лютого 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 20 травня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 жовтня 2021 року справу передано судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області Биченку І.Я. Ухвалою суду від 13 жовтня 2021 року справа прийнята в провадженні судді Биченка І.Я. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 15 грудня 2022 року підготовче судове засідання по справі закрито. Справу призначено до судового розгляду. В судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та зазначив, що розмір заборгованості відповідача перед банком не змінився, погашення заборгованості не відбувалося взагалі. Також вказав, що предмет іпотеки, згідно рішення суду, не реалізовано. Представник відповідача в судовому засіданні та наданому суду відзиві проти задоволення позову заперечувала. Вказала, що дійсно між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений кредитний договір № GSS0GK0000015 відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в сумі 25000 доларів США, із яких 20500 доларів США на придбання нерухомості, а 4500 доларів США - на виплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% річних на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. В забезпечення виконання зобов`язань, в день укладення договору, між сторонами було укладено договір іпотеки на квартиру [ADDRESS] . Заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 липня 2009 року звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення всієї суми заборгованості по кредитному договору на суму 26060,94 доларів США та виселено [PERSON] з квартири. На підставі вказаного рішення суду було видано виконавчі листи та відкрито виконавче провадження. Отже банк за рішенням суду в 2009 році вже звернув стягнення на предмет іпотеки в рахунок існуючої заборгованості за кредитним договором у розмірі 26060,94 доларів США, у тому числі в рахунок основної суми боргу за кредитом у розмірі 24896,60 доларів США. Таким чином, задоволення вимог позивача за даною справою призведе до подвійного стягнення з відповідача основної суми кредиту та частини суми комісії, процентів та пені. Вказала, що рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки банк змінив порядок, умови, строк дії кредитного договору шляхом пред`явлення вказаного позову, що унеможливлює звернення банком до суду з даним позовом за наведених у позові підстав та втратив право продовжувати нараховувати проценти, комісію та пеню за кредитним договором від 22 березня 2007 року. Також зазначила, що заборгованість, яка нарахована відповідачу після пред`явлення вимоги, тобто після 12 серпня 2008 року є безпідставною та необґрунтованою. Крім того, представник відповідача вказала, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, оскільки позов за вказаною справою поданий до суду у липні 2015 року, тобто через 7 років після виявлення порушення та через 6 років після першого звернення до суду з приводу стягнення заборгованості. У зв`язку з викладеним представник відповідача просила застосувати строки позовної давності шляхом відмови позивачу у задоволенні позовних вимог. Також представник відповідача звернула увагу суду на ту обставину, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є незрозумілим, має відмінності з розрахунком заборгованості, який наведений у заочному рішення Смілянського міськрайонного суду від 2009 року. Крім того, у наданому розрахунку не зазначено суми, які були сплачені її довірителем за кредитним договором. Враховуючи викладене, просила застосувати до позовних вимог строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що між сторонами виникли спірні правовідносини з приводу виконання договірних зобов`язань. 22 березня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно якого банк надав позичальнику готівку через касу на строк з 22 березня 2007 року по 20 березня 2027 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 25000 доларів США на купівлю квартири, а також 4500 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1 % річних на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту. Періодом сплати вважати період з 21 по 26 число кожного місяця в сумі 328,18 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди та комісії. Відповідно до пункту 7.3 кредитного договору забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним договором виступає іпотека квартири по [ADDRESS] . Згідно п. 7.4 кредитного договору згідно ст.212 ЦК України, при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пп.1.1.,2.2.4, 2.3.3 договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 2,52% на місяць, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Пунктом 4.1 кредитного договору встановлено, що при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбачених п.п.2.2.2, 2.2.3 договору, банк має нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Відповідно до п.3.3 кредитного договору кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості по кредиту, насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків банку згідно п.п.2.2.9,2.3.8 цього договору, далі пені згідно розділу 4 цього договору, далі - простроченої комісії по кредиту, далі - простроченої винагороди, далі - прострочених відсотків, далі - простроченої заборгованості за кредитом, частина суми, що залишилася (у т.ч. сума надана позичальником понад суму щомісячного платежу), направляється на погашення заборгованості за кредитом (якщо інше не передбачено п. 6.8), далі - комісії, далі - винагороди, далі - відсотків, далі - кредиту. Остаточне погашення заборгованості за кредитом виконується не пізніше дати, зазначеної в п. 7.1 договору. Сума остаточного погашення заборгованості може відрізнятися від суми щомісячного платежу. При несплаті винагороди, комісії ( у випадку її щомісячної сплати згідно п. 7.1 даного договору або згідно п. 3.11 даного договору), відсотків, і/або частини кредиту до останнього дня періоду сплати, вони вважаються простроченими. Факт отримання позичальником грошових коштів у розмірі 25000 доларів США, із яких 20500 доларів США на придбання нерухомості, а 4500 доларів США - на виплату страхових платежів за умовами вказаного вище договору підтверджується копією заяви на видачу готівки від 22 березня 2007 року №2 та не заперечується [PERSON] . Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.16 ЦК України, особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з п. 1.1 Статуту ПАТ КБ «Приватбанк» рішенням загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 року тип банку із Закритого акціонерного товариства змінено на Публічне акціонерне товариство. Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» став правонаступником всіх прав та зобов`язань Закритого акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк». Судом встановлено, що між сторонами виникли спірні правовідносини з приводу виконання зобов`язань. Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст.526, ч. 3 ст.549 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов Договору. За несвоєчасне виконання зобов`язання, боржнику нараховується пеня, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення платежу. Частиною першою статті 527 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частинами першою статті 626, статтями 627 та 629 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до ч.1 ст.598, ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У статті 611 ЦК України зазначено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною першою статті 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися в т.ч. заставою. Згідно ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, а також застава об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Частинами 1,3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Пунктом 2.3.7 кредитного договору №CSS0GK00000175 від 22.03.2007 погоджено, що банк має право стягнути кредит до настання дати, передбаченої п. 7.1 даного договору, у тому числі шляхом звернення стягнення на закладне майно, при настанні умов, передбачених п. 2.3.3. Заочним рішенням Смілянського міськрайнного суду Черкаської області від 07 липня 2009 року у справі за позовом ЗАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору №CSS0GK00000175 від 22 березня 2007 року в сумі 200669,24 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , шляхом її продажу ЗАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, а також наданням ЗАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Виселено [PERSON] із зазначеної квартири із зняттям з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України. Рішення суду набрало законної сили 14 серпня 2009 року. Відповідно до підпункту "а" пункту 2.3.2 кредитного договору від 22 березня 2007 року, банк, на власний розсуд, має право змінити умови договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії й відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому згідно зі статтею 212, 611, 651 ЦК України, щодо зобов`язань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену в повідомленні дату. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. У випадку пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, як і у випадку пред`явлення кредитором позову до боржника про стягнення кредитної заборгованості, кредитор заявляє про порушення боржником права кредитора на належне виконання основного зобов`язання, у зв`язку з чим кредитор просить суд захистити це право. А тому звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки або з позовом про стягнення грошового боргу спрямовані на захист права кредитора на належне виконання боржником основного зобов`язання за кредитним договором. У справі № 6-990цс15 Верховний Суд України сформульовано висновок про те, що пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання й зобов`язаний пред`явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя - протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. Аналогічні висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловлені Верховним Судом у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 446/1022/14. У постановах Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 661 /3425/19, від 21 липня 2022 року у справі № 0417/11962/2012, від 05 серпня 2022 року у справі № 761 /29016/15, розглядаючи спір щодо стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет застави, визначено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, строк виконання зобов`язання по кредитному договору №CSS0GK00000175 від 22 березня 2007 року укладеного між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] у повному обсязі змінився, у зв`язку з пред`явленням позовної заяви у справі №2-989/2009 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості кредиту, тобто на 07 липня 2009 року. У такому разі положення абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22). Таким чином, звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки (справа № №2-989/2009) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CSS0GK00000175 від 22 березня 2007 року, зобов`язання відповідача зі сплати процентів за користування кредитними коштами та пені, так і право банку на їх нарахування та стягнення після 07 липня 2009 року, належних йому відповідно до положень статті 1048, 1050 ЦК України, припинилося, проте кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Однак із такою вимогою позивач до суду не звертався. Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за користування кредитом та пені у строк до 07 липня 2009 року, що становить заборгованість по відсотках в сумі 3961,48 доларів США, заборгованість по пені - 1334,11 доларів США, а щодо процентів та пені, нарахованих після 07 липня 2009 року, суд відмовляє за безпідставністю. Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 18 січня 2022 року судом витребувано у АТ КБ «Приватбанк» виписки за кожним рахунком, відкритим банком на ім`я [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , за кредитним договором №GSS0GK0000015 від 22 березня 2007 року, за період з 22 березня 2007 року по 18 січня 2022 року у тому числі за рахунками, відкритими згідно п. 7.2 вказаного кредитного договору; належним чином засвідчені копії платіжних документів, які підтверджують оплати (внесення грошей) [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , за кредитним договором №GSS0GK0000015 від 22 березня 2007 року за період з 22 березня 2007 року по 18 січня 2022 року та інформацію про загальну суму сплачену [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , за кредитним договором №GSS0GK0000015 від 22 березня 2007 року за період з 22 березня 2007 року по 18 січня 2022 року у тому числі, яка надійшла від реалізації його будь якого майна (з позначенням дати та суми кожного платежу за кредитним договором, призначенням кожного платежу, яка була наведена під час оплати). На виконання ухвали суду банком надано суду виписку по рахунку [PERSON] за період з 22 березня 2007 року по 18 січня 2022 року на електронному носії. Судом оглянуто наданий представником позивача електронний носій, на якому міститься інформація щодо виписки по рахунку [PERSON] із зазначенням внесених позивачем сум в рахунок погашення заборгованості по кредиту. Також в судовому засіданні представник позивача повідомив суд, що надати інформацію про суму, яка надійшла в рахунок погашення боргу за кредитом, немає можливості, оскільки предмет іпотеки не реалізовано та коштів банком не отримано. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом в сумі 22887,94 доларів США станом на 09 червня 2015 року. Судом досліджено виписку по рахунку за кредитним договором №CSS0GK00000175 від 22 березня 2007 року за період з 22 березня 2007 року по 18 січня 2022 року та розраховано, що відповідачем було внесено кошти на погашення кредитної заборгованості в загальній сумі близько 52341,63 доларів США та 3050 грн. комісії. Також суд враховує, що відповідач продовжував сплачувати кредитну заборгованість і після звернення позивача до суду, а саме після 21 липня 2015 року, що вбачається з вказаної виписки по рахунку. Зазначена виписка є належним доказом отримання та користування відповідачем кредитними коштами, у ній зазначені всі операції з часу активації кредитної картки в т.ч. погашення заборгованості. Таким чином, судом встановлено, що заборгованість [PERSON] за тілом кредиту, станом на 09 червня 2015 року, становила 22887,94 доларів США, станом на 07 липня 2009 року за відсотками в сумі 3961,48 доларів США та пенею в сумі 1334,11 доларів США, однак суд враховує, що в період часу з 09 червня 2015 року по 18 січня 2022 року відповідачем сплачено близько 52341,63 доларів США на погашення заборгованості та 3050 грн. комісії, що значно перевищує загальну суму боргу. Іншого розрахунку заборгованості, а саме станом на момент розгляду справи, представником позивача суду не надано. Щодо стягнення комісії суд зазначає наступне. Згідно з ч.1 ст.509, ст.526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Кредитний договір №CSS0GK00000175 від 22.03.2007, укладений між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] , є споживчим кредитом, тому на спірні правовідносини розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів». За положеннями абзацу 2 ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла з 13.01.2006 року, встановлено, зокрема, що споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Згідно статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору, встановлено, що умови договору, що обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, то вони повинні бути відшкодовані винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем) у зв`язку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності. 16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", яким частину четверту статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" доповнено нормою такого змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18). Як зазначалось раніше, кредитним договором №CSS0GK00000175 від 22.03.2007 встановлено, зокрема, сплату позичальником банку комісії (пункти 3.3, 7.1 кредитного договору). Відповідно до розрахунку заборгованості, позивачем нарахована заборгованість по комісії, яка становить 4200 доларів США. Отже, умови кредитного договору, про нарахування винагороди за надання кредитних ресурсів (комісії) суперечить вимогам чинного законодавства України. Позивач не мав права встановлювати такі платежі, оскільки вони покладають на боржників обов`язок компенсувати можливі фінансові ризики банківської установи. Крім того, суд зауважує, що у кредитному договорі взагалі не зазначено в якому розмірі позичальник зобов`язаний сплачувати комісію. Виходячи з викладеного, встановивши умову кредитного договору про обов`язок позичальника сплачувати банку комісію, приймаючи також до уваги, що надання будь-яких послуг за вказану комісію умовами кредитного договору не погоджено, суд приходить до висновку, що зазначені вище пункти правочину щодо встановлення комісії є нікчемними в силу закону з моменту його укладення, а отже такими, що не створюють юридичних наслідків для сторін, тому не потребують визнання їх недійсним. Таким чином, підстави для стягнення на користь позивача заборгованості по комісії в розмірі 4200 доларів США відсутні. В судовому засіданні представник відповідача зазначила, що банк за рішенням суду в 2009 році вже звернув стягнення на предмет іпотеки в рахунок існуючої заборгованості за кредитним договором у розмірі 26060,94 доларів США, у тому числі в рахунок основної суми боргу за кредитом у розмірі 24896,60 доларів США. Таким чином, задоволення вимог позивача за даною справою призведе до подвійного стягнення з відповідача основної суми кредиту та частини суми комісії, процентів та пені. Однак суд не погоджується з такими твердженнями представника відповідача оскільки, як зазначено в постанові Верховного суду від 01 серпня 2018 року, наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки за умов неповернення кредитних коштів, не позбавляє банк права на звернення до суду на загальних підставах з вимогою до відповідача про стягнення на свою користь суми боргу за кредитним договором, зокрема, щодо стягнення тієї частини позики, що підлягає сплаті, у межах позовної давності за кожним із платежів. Наявність судового рішення за відсутності реального виконання боржником свого зобов`язання (добровільного чи примусового) не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. У постанові Верховного Суду від 29 липня 2022 року у справі № 1519/4718/2012 (провадження 61-11388св21), розглядаючи спір про стягнення заборгованості за кредитним договором, викладено висновок про те, що наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором, оскільки застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості. В судовому засіданні представник позивача пояснив, що предмет іпотеки не реалізовано та кошти від продажу квартири, станом на час розгляду справи, позивачем не отримано та не враховано в рахунок погашення заборгованості. Вказана обставина представником відповідача не спростована. Доказів, на підтвердження звернення стягнення на предмет іпотеки не надано. Щодо клопотання представника відповідача про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За приписами частин 3,4 статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у п.11 постанови Пленуму №14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі". Судом встановлено, що звернення банку до суду 07 липня 2009 році з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від способу такого стягнення змінює строк дії кредитного договору. Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 липня 2009 року про звернення стягнення на предмет іпотеки засвідчено такі зміни. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. У справі № 6-990цс15 Верховний Суд України сформульовано висновок про те, що пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання й зобов`язаний пред`явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя - протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. Тож, пред`явивши позов про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, банк змінив строк виконання основного зобов`язання із 20 березня 2027 року на 07 липня 2009 року, що є підставою для початку відліку позовної давності для пред`явлення вимоги про стягнення кредитної заборгованості. Оскільки за кредитним договором №CSS0GK00000175 від 22.03.2007 встановлено окремі зобов`язання, які встановлюють обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Зазначений правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Однак, як вбачається з наданої суду виписки по рахунку, відповідач після 07 липня 2009 року продовжував сплачувати заборгованість за кредитним договором при цьому здійснивши останній платіж по погашенню кредитної заборгованості 27 червня 2015 року. Таким чином, сплачуючи кошти на погашення кредитної заборгованості відповідач вчиняв дії що свідчать про визнання ним свого боргу. Відтак в силу ст.264 ЦК України позовна давність за цими правовідносинами щоразу переривалася. Оскільки з даним позовом банк звернувся до суду 21 липня 2015 року, що підтверджується відбитком штампу вхідної кореспонденції суду, позивачем не було пропущено визначений законом строк позовної давності. Разом з тим, суд зазначає, що оскільки вимоги про стягнення з відповідача пені та відсотків нарахованих позивачем за період часу з 07 липня 2009 року 09 червня 2015 року є необґрунтованими, підстави для застосування строків позовної давності в цій частині відсутні. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed