Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-25 00:00:00

До Южноукраїнського міського суду Миколаївської області звернулась [PERSON] з позовом до ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі: ВП «ПАЕС» про визнання незаконним та скасування наказу в частині відсторонення її від роботи та виплату заробітної плати. В обґрунтування позовних вимог позивачка вказує, що вона з 19.08.2015 і досьогодні перебуває в трудових правовідносинах з відповідачем. На сьогодні вона працює на посаді техніка документації ІІ категорії в цеху теплової автоматики та вимірювань. В грудні 2021 року вона зіткнулась порушенням її конституційних прав щодо проведення обов`язкового щеплення проти COVID-19 з боку відповідача. У свою чергу вона на всі письмові попередження відповідача про відсторонення від роботи надавала свої письмові заперечення. Незважаючи на це, 09 грудня 2021 року ДП «НАЕК «Енергоатом» ВП «ПАЕС» видав наказ № 1589-к, яким відсторонив її від роботи з 10 грудня 2021 року, у зв`язку з відмовою від проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти СОVID-19. Вважає, що відповідач порушив норми національного та міжнародного права. Просить скасувати наказ в частині відсторонення її від роботи та виплатити їй заробітнюї плату. У судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовну заяву та суду пояснила, що 01.03.2022 відповідачем її допущено до роботи. Разом з тим, відсторонення від роботи вважає незаконним, оскільки вона була позбавлена можливість отримувати заробітню плату, що суттєво позначилось на її матеріальному стані. Просила суд звернути увагу на те, що під час пандемії вона двічі працювала дистанційно, а саме: вдома перекладала з російської мови на українську мову посадові інструкції працівників. Проте, відвовідач не врахував цю обставину і відсторонив її від роботи без збереження заробітньої плати, чим порушив її права. Вважає, що цей наказ є незаконним, оскільки відомості про щеплення, яке повинно бути добровільним, відноситься до конфіденційної інформації. Конституція України має найвищу юридичну силу, тому посилання відповідача на Постанову КМУ № 1236 та наказ МОЗ України є законним. Представник відповідача у судовому засіданні підтримав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову. Послався на те, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина можливе виключно у випадках, передбачених Законом. На його думку, постанова КМУ № 1236 та Наказ МОЗ України № 2393 жодним чином не обмежують прав людини і громадянина, які перелічені в ст. 64 Конституції України. Відсторонення працівника від роботи відбулось саме «з іншого випадку, передбаченого законодавством» згідноз з ст. 46 КЗпП України. ДП «НАЕК «Енергоатом» було направлено запит на адресу Міністерства охорони здоров`я України щодо надання роз`яснень вимог наказу МОЗ України № 2393, на що отримали відповідні роз`яснення. 09 грудня 2021 року на засіданні штабу з координації роботи з проведення карантинних, профілактичних і протиепідемічних заходів для запобігання поширенню коронавірусу серед працівників ВП "ПАЕС" винесено питання про виявлення фактів ухилення (відмови) працівників ВП "ПАЕС" від обов`язкової вакцинації проти коронавірусу, яка стала обов`язковою для працівників ВП "ПАЕС" з 08 грудня 2021 року згідно з відповідним наказом МОЗ № 2393 від 01 листопада 2021 року. Пов`язує видачу наказу про відсторонення від роботи із рішенням, яке було прийняте на засіданні штабу з координації роботи з проведення карантинних, профілактичних і протиепідемічних заходів для запобігання поширенню коронавірусу серед працівників ВП "ПАЕС", в роботі якого приймала участь профспілка, яка надала згоду на відсторонення працівників. На його думку, відсторонення від роботи було необхідно для роботодавця з метою охорони здоров`я працівників та самої позивачки. Заперечував факт того, що позивачка мала можливість дистанційно виконувати свої посадові обов`язки. Просив суд відмовити у задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню. Верховний Суд у справі № 910/18389/20 зазначив, що позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. ВС підкреслив, що особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Суд вбачає, що предметом даної справи є визнання протиправним відсторонення від роботи за відмову від надання медичної документації на підтвердження щеплення та скасування наказу № № 1589-к від 09 грудня 2021 року про відсторонення від роботи, та виплату заробітної плати за вимушений прогул та судових витрат. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] працює на посаді техніка з підготовки технічної документації ІІ категорії в цех теплової автоматики та вимірювань. Наказом № 1589-к від 09 грудня 2021 року «про відсторонення від роботи» [PERSON] відсторонено від роботи з 10.12.2021 на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати (а.с.17). Підставою для видання вказано наступне: ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», накази МОЗ від 04.10.2021 №2153, зареєстрований в МЮУ 07.10.2021 №1306/36928 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» та п. 41-6 від 01.11.2021 № 2393 «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», зареєстрованим в МЮУ 08.11.2021 за № 1452/37074. Згідно з наказом № 1652 від 03 грудня 2021 року генерального директора ВП «Южно-Українська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом», а саме п.п. 7, 9 наказу, керівникам структурних підрозділів наказано при виявленні фактів відмови або ухилення від вакцинації проти COVID-19 працівниками підлеглого підрозділу: готувати накази про відсторонення працівників від роботи на підставі рішення Штабу, наданих списків та документів, згідно з п. 7,8 цього наказу (а.с. 21-23). 08 грудня 2021 року [PERSON] було повідомлено про те, що згідно з Наказом МОЗ № 2393 від 01 листопада 2021 року «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» розширений перелік професій для яких щеплення проти СОVID-19 є обов`язковим, який набирає чинності з 09 грудня 2021 року, працівники ДП «НАЕК «Енергоатом» ВП «ПАЕС» підлягають обов`язковому профілактичному щепленню проти СОVID-19. У разі відсутності документу, який підтверджує наявність щеплення проти СОVID-19, [PERSON] буде відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року на підставі ст. 46 КЗпП України та ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року та постанови КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236 до усунення причин, що зумовили відсторонення. Вказане повідомлення [PERSON] отримала 08 грудня 2021 року, про що свідчить відповідний запис (а.с. 28). Відповідач видав наказ про відсторонення на підставі одного лише факту відсутності у позивачки вакцинації проти СОVID-19, який сам по собі не створює жодних юридичних наслідків та не засвідчує юридичного факту відмови або ухилення від щеплення чи ненадання документа про наявність протипоказань проти проведення такого щеплення. Під час розгляду справи суд не встановив жодного факту, які підтвердили нагальність потреби відсторонення саме позивачки від роботи. Відповідач не оцінив індивідуальне виконання позивачкою її трудових обов`язків. Крім того, відповідач не врахував контактів позивачки з іншими людьми під час виконання роботи. Відсторонення від роботи [PERSON] , позбавлення її заробітньої плати не є пропорційними меті охороні здоров`я населення та здоров`я самої позивачки. Також відповідачем не враховано при відстороненні позивачки від роботи оцінку загрози, яку потенційно може нести на роботі невакцинована працівниця. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані: а) піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; б) у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Частиною 1 статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» встановлено, що профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Таким чином, при визначенні професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим щепленням, закон передбачає необхідність встановлення зв`язку між певним видом робіт (посад, професій) і можливістю зараження працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб. Частиною 6 цієї статті передбачено, що профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань. Повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення. Таким чином законом передбачено обов`язкове профілактичні щеплення тільки за згодою громадянина. Міністерство охорони здоров`я України наказом від 04.10.2021 № 2153 затвердило Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, а саме підлягають працівники: 1. Центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2. Місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3. Закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; 4. Підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади. Відповідно до пункту 3 до цього Переліку включено працівників закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Наказом від 01.11.2021 № 2393 МОЗ розширило цей Перелік № 2153 ще трьома категоріями громадян. Із 9 грудня 2021 року щеплення від COVID-19 обов`язкове для працівників: підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою КМУ від 04.03.2015 № 83. Наказом від 30.11.2021 № 2664 МОЗ додало до Переліку № 2153 працівників: органів місцевого самоврядування, закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності комунальних підприємств, установ та організацій Наказ № 2664 офіційно опублікувала газета «Офіційний вісник України» від 31.12.2021 № 100, тож він почав діяти 31 січня 2022 року. Відповідно до п. 41-6 постанови КМУ №1236 від 09.12.2020 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з наступними змінами, керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій мають забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України,частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. У своєму наказі про відсторонення позивачки від роботи відповідач посилався саме на ст. 46 КЗпП України. У відповідності до ст. 46 КЗпП України, роботодавець може відсторонити працівника від роботи, якщо працівник: з`явився на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмовляється або ухиляється від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. До інших випадків, передбачених законодавством належить, зокрема відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим. Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання. Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам. Водночас, відсторонюючи працівника, керівник повинен діяти в спосіб та в межах повноважень, передбачених законом. Якщо розглядати вакцинацію як один з видів медичних послуг, то необхідно право на цей вид послуг розглядати в контексті згоди на медичне втручання, відповідно до ст. 43 Основ законодавства України про охорону здоров`я. Положеннями статей 3, 27, 49 Конституції України регламентовано, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Статтею 2-1 КЗпП України проголошено рівність трудових прав громадян України та заборону будь-якої дискримінації у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників. Статтею 3 КЗпП України визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності й галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому в силу положень пункту 1 статті 92 Конституції таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належать Постанова КМУ і Наказ МОЗ». Тобто таке втручання повинно було здійснюватися «відповідно до закону». Цей вираз, по-перше, вимагає, щоб відповідний захід мав певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна бути здатна передбачити його наслідки для себе, а також, це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права (див. рішення у справах «Круслен проти Франції» (Kruslin v. France) та «Ювіг проти Франції» (Huvig v. France) від 24 квітня 1990 р., серія А № 176-А, с.20, § 27, і серія А № 176-В, с.52, § 26, відповідно). Оскільки рішення про відсторонення працівників прийнято у формі Постанови КМУ та в спосіб, що не відповідає вимогам пункту 1 статті 92 Конституції та статті 12 Закону, і поза межами конституційних повноважень Кабінету Міністрів України, суд доходить висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин положень Постанови КМУ що є підзаконними нормативно-праововим актом, що та необхідність вирішення спору на підставі норм статей 43, 92 Конституції, з огляду на те, що в Україні відсутні закони, які передбачають право роботодавців відсторонювати від роботи працівників, що відмовилися від вакцинації проти COVID-19». Суд вважає, що таке позбавлення позивачки права на працю та заробітку на життя працею є несправедливим та є непропорційним тягарем обмеження гарантованих пунктом 1 статті 8 Конвенції права на приватне життя. 24 лютого 2022 на території України введено воєнний стан. Верховний Суд зазначив, що навіть в умовах воєнного стану конституційне право людини на судовий захист не може бути обмеженим. Наказом МОЗ України "Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153" від 25.02.2022 р. № 380 до завершення воєнного стану в Україні зупинено дію наказу Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 р. № 2153. ТПП засвідчила воєнний стан в Україні як форс-мажор з 24.02.2022 Отже, відповідати за допуск до роботи не вакцинованих працівників з цієї дати і до офіційного закінчення обставин непереборної сили роботодавець не буде. В судовому засіданні встановлено, що позивачку відповідачем було допущено до роботи 01.03.2022. У зв`язку з тим, що наказ є незаконним та підлягає скасуванню, суд вважає що і вимога про виплату заробітку за час відсторонення із 10.12.2021 до 01.03.2022 підлягають задоволенню (15 +19+17=51 день, з урахуванням того, що позивачка в січні 2022 року три дні перебувала у відпустці). Згідно довідки про доходи № 367 від 11.01.2022 [PERSON] отримала заробітну плату в жовтні 2021 у розмірі 21 925,45 грн., у листопаді 2021 - 22 587,07 грн. (а.с. 50). Таким чином середньоденна заробітна плата становить за два попередні місяці складає 804,26 грн. Виходячи з наведеного на користь [PERSON] підлягає стягненню заробітна плата у розмірі 804,26 грн.* 51 день = 41 017,28 грн. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідачем в своїх запереченнях та в судовому засіданні не надано переконливих аргументів, що до позивачки, яка працює а посаді техніка з підготовки технічної документації ІІ категорії в цех теплової автоматики та вимірювань, не можна було застосувати менш суворого заходу, ніж відсторонення її від роботи. Відповідач не провів аналіз щодо можливості організації дистанційної чи надомної роботи позивачки. За викладених обставин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Оскільки складення повного тексту рішення вимагає значного часу, суддя обмежується складанням і оголошенням резолютивної частини рішення суду.

Outcome: approved