Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-17 00:00:00

У квітні 2023 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на його користь заборгованість по заробітній платі за період з 27.03.2018 року по 01.09.2020 року та вихідну допомогу при звільненні. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що з 27 березня 2018 року по 01.09.2020 року він працював на відповідача. 01.09.2020 року позивача було звільнено у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю ч. 3 ст. 38 КЗпП. Однак, при звільненні позивача та станом на день подачі позову відповідач не виплатив позивачу заборгованість із заробітної плати. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, раніше представник надав заяву відповідно до якої просила вказану справу розглядати без їх участі. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, раніше надав заяву про розгляд справи без його участі та винести рішення по суті справи, у відповідності до норм чинного законодавства. Крім того, представником відповідача надано копію довідки №132 від 23.05.2023 року, із якої вбачається, що позивач працював на підприємстві з 27 березня 2018 року, був звільнений 01 вересня 2020 року, наказом від 01 вересня 2020 року №246/К. Сума заборгованості позивача, на дату складання довідки 155563,01 грн. (сума заборгованості зазначена після утримання всіх обов`язкових податків і зборів). Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі, по наступним підставам. Відповідно до ч. 1-2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. (Офіційне тлумачення положення частини першої статті 233 див. в Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012). У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. (Офіційне тлумачення положення частини другої статті 233 див. в Рішеннях Конституційного Суду № 8-рп/2013 від 15.10.2013, № 9-рп/2013 від 15.10.2013). У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] працював на Товаристві з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» з 27 березня 2018 року по 01 вересня 2020 року, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 12-13). Наказом № 246/К від 01 вересня 2020 року [PERSON] звільнений на підставі ч. 3 ст. 38 ч. 1 КЗпП України. Також, відповідачем підтверджено копією довідки №132 від 23.05.2023 року, що загальна сума заборгованості перед [PERSON] на дату складання довідки становить 155 563,01 грн. Сума заборгованості зазначена після утримання всіх обов`язкових податків та зборів. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами же ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У пункті 6 (абз.5) постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Вказані вище висновки Верховного Суду України повністю узгоджуються з п. 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України, згідно якого особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. Разом з тим, з довідок про заборгованість по заробітній платі вбачається, що суми заборгованості по нарахованій, але невиплаченій позивачу заробітній платі вказані вже після утримання податків та відрахувань, передбачених законом, що разом становить 155 563 грн. 01 коп. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в сукупності, суд вважає необхідним стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь [PERSON] нараховану, але невиплачену заборгованість із заробітної плати у загальному розмірі 155 563 грн. 01 коп. (сума з урахуванням відрахувань і податків). При цьому, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. За таких обставин, суд вважає необхідним допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Крім того, в порядку ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача повинно бути стягнено в дохід держави судовий збір по справі в сумі 1073 грн. 60 коп., оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного,

Outcome: approved