Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-20 00:00:00

08.11.2022 року до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява адвоката Позднякова Михайла Вікторовича, який діє в інтересах [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд/в`їзд в населенні пункти в районі проведення операції об`єднаних сил (антитерористичної операції) на неконтрольованій території України неповнолітньої дитини без дозволу та супроводу одного з батьків. В обґрунтування своїх вимог представник позивача зазначив, що з 04 серпня 2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі Артемівським відділом реєстраціх актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції, актовий запис № 615. Від шлюбу сторони мають спільну дитину, доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 17.04.2019 року, шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. В теперішній час позивач мешкає разом з донькою, окремо від відповідача. Відповідач на протязі останніх 8 років проживає на тимчасово не підконтрольній уряду України території, а саме за місцем своєї реєстрації, в місті Луганську. Позивач має візу до Південно - Африканської республіки (ПАР) строком до 31.12.2024 року де зараз проживає та працює, і турбуючись про виховання дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, з метою забезпечення повноцінного розвитку дитини, має бажання та можливість здійснити виїзд дитини за кордон, а саме до ПАР, Федеративної Республіки Німеччини, Нідерландів, Турецької республіки, Франції, Швейцарії, Австрії, острову Маврикій, в свою чергу, відповідач постійно ігнорує прохання позивача (не виходить на зв`язок, не телефонує тощо ) про надання згоди на оформлення та відкриття відповідної візи (зі зняттям необхідних біометричних даних) для виїзду та перебування за кордоном. У зв`язку із викладеним та оскільки у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, остання просить надати дозвіл громадянці України [PERSON] , [INFO] , на тимчасовий виїзд за кордон України до Південно Африканської Республіку, Федеративної Республіки Німеччини, Нідерландів, Турецької Республіки, Франції, Швейцарії, Австрії, острову Маврикій і повернення на територію України, без згоди та супроводу батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON] , строком на 3 роки з дня набрання рішенням законної сили. Представник позивача в судове засідання не з`явився, але до початку судового засідання надав суду заяву про розгляд справи без його участі та без участі позивача. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи без його присутності, відзиву на позов не надав, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади. Розгляд справи здійснено в порядку заочного розгляду, відповідно до ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого. Згідно з Розпорядженням Голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 №27/0/38-14 розгляд справ, підсудних Жовтневому районному суду м. Луганська, здійснювався Троїцьким районним судом Луганської області. Згідно з Розпорядженням Голови Верховного Суду від 06.03.2022 за № 1/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» розгляд справ підсудних Троїцькому районному суду Луганської області змінено на Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області. Згідно копії Свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] , виданого 04 серпня 2007 року Артемівським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції, встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 серпня 2007 року, про що 04 серпня 2007 складено відповідний актовий запис № 615. Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 17 квітня 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Відповідно до копії Свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , виданого 21 лютого 2008 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції, встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] є сторони по справі. Дитина проживає разом із позивачем на знаходиться на її утриманні. Відповідач на протязі останніх 8 років проживає на тимчасово не підконтрольній уряду України території, а саме за місцем своєї реєстрації, в місті Луганськ. Згідно копії паспорту громадянина України Серії [NUMBER] , виданого 27 жовтня 1995 року Жовтневим РВУМВ України в Луганській області, вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] »(рос.мов.). Позивач зазначає, що у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України та введенням воєнного стану, ситуація в Україні є досить складною морально для дитини, в зв`язку з чим, вона має бажання та можливість здійснити виїзд за кордон, але відповідач ігнорує прохання останньої про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу одного з батьків. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, яка набрала чинності для України 27.09.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Також пунктами 3, 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків, за відсутності згоди другого з батьків, на підставі рішення суду, може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. У Постанові від 04.07.2018 у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18) Велика Палата Верховного Суду відійшла від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі N 235/139/16-ц (N 6-15цс17), згідно з якою пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У своїй Постанові від 04.07.2018 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Неможливість отримання дозволу на виїзд за кордон неповнолітній доньці сторін на переконання суду суперечать законним правам і інтересам дитини. Будь - яких обмежень для реалізації права на виїзд за межі України неповнолітньої доньки сторін не має. Враховуючи наведені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір`ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, враховуючи, що при розгляді даної справи судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України для тимчасового перебування за кордоном з метою навчання, оздоровлення та відпочинку суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, які підлягають частковому задоволенню, а саме надання дозволу на тимчасовий виїзд [PERSON] до досягнення останньою 16 років, згідно ст.313 ЦК України. Жодних доказів того, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька буде суперечити інтересам доньки, чи буде порушувати її права, відповідач суду не надав.

Outcome: partial