Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом та заявою про уточнення позовних вимог і\~ просить визнати виконавчий документ від 29.09.2009р. №2-299 таким, що не підлягає виконанню; зобов`язати відповідача винести постанову про зняття арешту з всього нерухомого майна, що належить позивачу на праві приватної власності, зокрема, житлового будинку площею 71,9кв.м. з надвірними будівлями та земельну ділянку, площею 1,1223га, які знаходяться в [ADDRESS] ; земельну ділянку (пай), площею 1,7800га, яка розташована в с.Тартаків Червоноградського району і земельну ділянку площею 0,0605га в с.Залісся (Шпильчина) Бібрської міської ради. Свої вимоги обгрунтовує наступним. 18.09.2009р. Перемишлянський районний суд Львівської області ухвалив рішення про стягнення з [PERSON] в користь ВАТ «Райфайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором №014/820/82/54708 від 26.12.2007р. в сумі 172 117,41грн. При укладенні вказаного кредитного договору було додатково укладено договір іпотеки за реєстром № 2758 від 26.12.2007р. Предметом іпотеки було визначено житловий будинок та земельна ділянка площею 0,1223га, які знаходяться в [ADDRESS] . На виконання рішення суду був виданий виконавчий документ від 29.09.2009р. №2-299. На виконання вказаного виконавчого документу Актом опису від 27.05.2010р. було накладено арешт на вказане майно та призначено прилюдні торги на 15.08.2013р., які не відбулися у зв`язку з відсутністю покупців. Листом від 12.12.2013р. державним виконавцем запропоновано залишити нереалізоване майно за стягувачем. Згодом була винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачу. Проте арешт з майна, що належить\~ позивачу на праві власності не був знятий. Зазначає, що згідно Інформації з з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру\~ заборон відчуження об`єктів нерухомого майна\~ щодо суб`єкта відомо, що іпотекодержателем стало ТзОВ «Девелоп Фінанс». АТ «Райффайзен банк Аваль» 02.11.2021р. всі права вимоги відступив АТ «Оксі Банк». В той же час\~ АТ «Оксі Банк» 03.11.2021р. права вимоги передав ТзОВ «Девелоп Фінанс», АТ «Оксі Банк» на підставі договору відступлення від 31.05.2018р. права вимоги відступило ТзОВ «ФК «Кредит Капітал» в розмірі 146 089,41грн. ПАТ «Оксі Банк» передав права вимоги ще деяким фінансовим колекторським агенствам, зокрема ФК «Проміколект, центр грошових вимог». 22.12.2022р. позивач надіслав в АТ «Райффайзен банк Аваль» заяву про укладення мирової угоди щодо врегулювання проблемної заборгованості. 30.12.2021р. АТ «Райффайзен банк Аваль» повідомив позивача, що передав права вимоги ПАТ «Оксі Банк». АТ «Райффайзен банк Аваль»\~ повідомив, що він вже не є стороною кредитного договору\~ та немає фінансових вимог до [PERSON] . Проте арешт з вищевказаного нерухомого майна\~ не було знято. Також, під арештом знаходяться земельна ділянка (пай), площею 1,1207га, яка розташована в с.Тартаків Червоноградського району і земельна ділянка площею 0,0505га в с.Залісся (Шпильчанка) Бібрської міської ради. 03.05.2023р. представник відповідача Сокальського відділу державної виконавчої служби у Червоноградському районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову. Свої заперечення мотивує наступним. На виконання у Сокальському відділі ДВС у Червоноградському районі Львівської області перебували виконавчі провадження відносно [PERSON] про стягнення заборгованості на користь юридичних осіб та держави. Жодне виконавче провадження не виконано. 08.06.2023р. позивач [PERSON] надав відповідь на відзив, в якому вказав, що представник відповідача не обгрунтував свої заперечення. Позивач подав заяву в якій вказує, що позовні вимоги підтримує, просить задовольнити, розгляд справи проводити без його участі. Представник відповідача в судове засідання не прибув. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що в провадженні Перемишлянського районного суду Львівської області перебувала цивільна справа № 2-299, 2009 рік, за якою рішенням від 18.09.2009 р. задоволено позов ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення з [PERSON] суми боргу за кредитним договором\~\~ №014/8201/82/54708 від 26.12.2007р. в розмірі 22 352,91 доларів США заборгованості по кредиту, відсотках та пені, що в еквіваленті до національної валюти становить 172 117,41грн. та судові витрати по справі в сумі 1730грн. За вказаним рішенням 29.09.2009 року було видано виконавчий лист. Згідно інформації Сокальського відділу державної виконавчої служби у Червоноградському районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції встановлено, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження ВП №18169732 з примусового виконання виконавчого листа №2-299 виданого 29.09.2009 року Перемишлянським районним судом Львівської області про стягнення з [PERSON] на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» боргу в сумі 22 352,91 доларів США заборгованості по кредиту, відсотках та пені, що в еквіваленті до національної валюти становить 172 117,41грн. 30.12.2013 року відповідно до п.3 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем Крупчак О.С. було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Відповідно до частини 1 статті 432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Згідно частини 2 статті 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Згідно правового висновку Верховного Суду в постанові від 16 січня 2018 року у справі №755/15479/14-ц, підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання. Норма частини 2 статті 432 ЦПК України має чітку конструкцію й передбачає, що у разі якщо виконавчий лист було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково. Таким чином, порядок розгляду заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, передбачений спеціальним розділом ЦПК України, зокрема Розділ VI Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб). Згідно з вимогами частини 1, 5 та 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на викладене, вимога позивача про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого листа №2-299, виданого на виконання рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 18.09.2009 року не підлягає розгляду в порядку позовного провадження, а тому у задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити. Разом з цим, як зазначалось вище\~ 30.12.2013р. зазначене зведене виконавче провадження повернуто стягувачу згідно ст. 47 п. 3 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із відмовою стягувача\~ залишити за собою майно боржника,\~ не реалізоване під час виконання рішення. Судом встановлено, що 30.12.2013 року державним виконавцем Крупчак О.С. було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу та даний виконавчий документ на виконанні у відділі не перебуває та на виконання не надходив. Позивач вказує на те, що державним виконавцем в порушення вимог ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження» до часу звернення до суду з даним позовом не знято арешт, накладений на майно боржника, хоча строк пред`явлення виконавчого документу до виконання вже сплив. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. №606-XIV (далі - Закон №606-XIV; у редакції чинній на момент виникнення спірних відносин). Відповідно до п.5 ч.3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-ХІV, державному виконавцю надано право у процесі здійснення виконавчого провадження накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізувати його у встановленому законом порядку. Крім того, за змістом ч. 2 ст. 25 названого Закону за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова. Водночас згідно з ч. 1 ст. 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: - закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; - повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; - повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону. Водночас п.3 ч.1 ст. 47 Закону № 606-XIV передбачено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу, зокрема, у разі, відмови стягувача\~ залишити за собою майно боржника,\~ не реалізоване під час виконання рішення. Відповідно до ч. 5 цієї статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону. За приписами частини першої статті 50 Закону № 606-XIV, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. При цьому, обов`язку державного виконавця знімати накладені арешти в межах виконавчого провадження, у разі повернення виконавчого документу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, з підстав визначених п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону, не передбачено. Зазначене відповідає позиції Верхового Суду, висловленій у його постанові від 24.01.2018 року у справі К/9901/1118/18 826/20120/14 . Зазначена норма необхідна для забезпечення прав стягувача, у разі його повторного пред`явлення виконавчого документу протягом строків, визначених ст.ст. 22, 23 Закону України «Про виконавче провадження». Одночасно судом встановлено, що повторно до виконання до відділу виконавчої\~ служби стягувачем (ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» чи будь-якими іншими правонаступниками) не пред`являвся виконавчий документ, раніше повернутий по виконавчому проваджені №18169732. Отже, стягувач своїм правом на повторне пред`явлення до виконання виконавчого документу не скористався. Відтак, суд погоджується з тим, що арешт майна боржника порушує його права, як власника адже у теперішній час строк, визначений ст.ст. 22, 23 Закону України «Про виконавче провадження», сплив. Відповідно до ст. 386 Цивільного кодексу України, власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Водночас, слід наголосити, що зазначене судове рішення не позбавляє можливості накласти повторні арешти на майно позивача у разі необхідності по іншим виконавчим провадженням, або у разі повторного пред`явлення до виконання виконавчого документу, раніше повернутих стягувачам. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна вимога [PERSON] про скасування арешту з майна\~ належним чином обґрунтовані, підтверджені наявними у справі матеріалами та підлягають задоволенню.

Outcome: partial