Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-06 00:00:00

13.04.2020 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування інформації. В своїй позовній заяві позивач [PERSON] просить суд задовольнити її позовні вимоги, та визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність , ділову репутацію [PERSON] , а саме: інформацію: - «…. Те, що пані [PERSON] неодноразово зверталася до народних депутатів і пропонувала їм грошову, матеріальну допомогу-це факт». Поширену [PERSON] під час виступу з трибуни Верховної ради України що відбувся [INFO]. - «…. Коли людина робить якість любування конкретних олігархічних груп, а коли побачили що вже пішла підозра…то що робити для захисту ?». …. Він залякував деяких депутатів, вони до мене особисто підходили. Були пропозиції давайте візьмемо когось на довольствіє так зване, пропонувалися якісь гроші депутатам, нехай цим займається НАБУ…Було два кейси, коли до мене так люди приходили». Поширену [PERSON] в кулуарах Верховної ради України, під час інтерв`ю з журналістами різних ЗМІ [INFO]. Та просить суд спростувати вищевказану інформацію в поширений спосіб. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Представник відповідача направив до суду писмьові заперечення, в яких вказав, що він вважає, що позовні вимоги позивача, є безпідставними, надуманими та необґрунтованими, крім того позивач не надав суду необхідних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин викладених у своїй позовній заяві щодо наявності будь- яких протиправних та незаконних дій з боку відповідачів спрямованих на порушення її честі та гідності, а тому необхідно відмовити в задоволенні цього позову в повному обсязі, з наступних підстав: вважає, що висловлювання відповідача [PERSON] які були під час виступу відповідача з трибуни Верховної ради України та під час інтерв`ю в кулуарах Верховної ради України [INFO], питання, яких торкався відповідач, висловлення своєї думки та їх актуальність для суспільства, можуть розцінюватися як оціночні судження. Вислів відповідача, який просить скасувати позивач починався з виступу з трибуни «Шановні колеги, називаймо речі своїми іменами. Якщо ви зараз зайдете в гугл цивільного чоловіка пані [PERSON] загуглите просто, ви все зрозумієте. Ми як політична партія до цього не маємо ніякого стосунку. Нам самим нічого сказати, тому що ми не знаємо, в чому справа. Але те, що пані [PERSON] неодноразово зверталася до народних депутатів і пропонувала їм грошову, матеріальну допомогу- це факт.» «Коли людина (мається на увазі на думку позивача [PERSON] ) робить якісь лобіювання конкретних олігархічних груп, а коли побачили що вже пішла підозра.. то що робити для захисту ? Треба прийти і сказати-це тому, що я не голосувала за землю чи будь-який інший привід. Для чого це робити? Для того щоб просто захиститися. Це нормальна для неї органічна реакція, але ви всі як журналісти краще мене знаєте ось ці причинно-наслідкові зв`язки. Діалог із інтерв`ю: Журналіст: Яким чином яка, як ви говорити працюєте на певні інтереси, потрапила до вас у партію? Відповідач: Я не знаю, вона мажоритарниця, її обрав округ, у неї дуже гарне фінансування, замаскувалася, напевно, тому, що цей пан [PERSON] формально не в шлюбі з нею, правильно. Журналіст: Але ви говорили що під час передвиборчої компанія, що була перевірка цих кандидатів? Відповідач: Була перевірка, але не виявила це перевірка, ми ж можемо робити якісь помилки. Ми зараз побачили, коли він почав ходити на комітети. Почекайте, ще раз вам кажу. Ми не знали, що вона з ним живе. Де написано? Яка дата? Це після виборів було. Журналіст: Я писала свою статтю в серпні. Відповідач: Добре, що Ви писали. Ще раз вам кажу- ми побачили зараз такі ризики. Він залякував деяких депутатів, вони до мене особисто підходили. Журналіст: Кого? Чому Ви не звернулися до ДБР? Відповідач: До НАБУ надішлють заяви. Були пропозиції-давайте візьмемо когось на довольствіє так зване, пропонувались якісь гроші депутатам, нехай цим займається НАБУ. Журналіст: Кому конкретно погрожував [PERSON] і як часто він ходив на комітети? Відповідач: Скільки часто я не знаю, до мене приходили депутати і казали. Журналіст : Вам відомо про скільки таких випадків? Відповідач: Було два кейси, коли до мене так люди приходили. Ми передали цю інформацію в правоохоронні органи. Наведені висловлювання відповідача, які торкаються особи позивача, очевидно та поза всяким розумним сумнівом є оціночними судженнями, які характеризують оцінку відповідачем того, що йому повідомляли інші особи посилаючись на обставини відносно позивача. Також, відповідачем не зазначено жодного конкретного факту у відношенні позивача щодо скоєння протиправних дій. В тому числі це стосується найбільш «гучних» та різких слів відповідача, які носять загальний характер, зокрема не вказано, які конкретно дії скоїв позивач, як саме звертався до інших народних депутатів, коли саме і у який спосіб, як і не звинувачено у вчиненні конкретного злочину, також не зазначено яке саме лобіювання, яких саме олігархічних груп, які саме були пропозиції взяти когось на довольствіє, який їх розмір та інше. Отже, висловлювання відповідача не порушують презумпцію невинуватості особи позивача, хоча і висловлені дещо гучно та агресивно. Спірні висловлювання не носять характеру однозначного твердження і зроблені ним у формі оціночних суджень, зроблених позивачем зі слів інших депутатів, що виключає можливість спростування його слів у судовому порядку. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається із роздруківок скриншотів із соціальної мережі та копій відеозаписів, що [INFO] народному депутату Ураїни [PERSON] стало відомо, що про неї розповсюджено недостовірну інформацію яка порочить її честь, гідність та ділову репутацію. Поширення недостовірної інформації відбулось на телебаченні та в мережі Інтернет [PERSON] . Народний депутат України та Голова депутатської фракції ПОЛІТИЧНОЇ ПАРТІЇ "СЛУГА НАРОДУ" [PERSON] за трибуною верховної ради України, під час ранкового пленарного засідання Вреховної ради України [INFO] заявив, що [PERSON] нібито пропонувала народним депутатам України грошову матеріальну допомогу. Інформація, поширена [PERSON] , була доведена до відома невизначеному колу осіб, оскільки онлайн-трансляція пленарного засідання здійснювалася на елеканалі "Рада" та в мережі Інтернет. Поширення даної інформації на думку позивача є посяганням на честь і гідність народного депутата України [PERSON] , що порушує вимоги КОнституції України та порочить її ділову репутацію. В своїй позовній заяві позивач [PERSON] просить суд задовольнити її позовні вимоги, та визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність , ділову репутацію [PERSON] , а саме: інформацію: - «…. Те, що пані [PERSON] неодноразово зверталася до народних депутатів і пропонувала їм грошову, матеріальну допомогу-це факт». Поширену [PERSON] під час виступу з трибуни Верховної ради України що відбувся [INFO]. - «…. Коли людина робить якість любування конкретних олігархічних груп, а коли побачили що вже пішла підозра…то що робити для захисту ?». …. Він залякував деяких депутатів, вони до мене особисто підходили. Були пропозиції давайте візьмемо когось на довольствіє так зване, пропонувалися якісь гроші депутатам, нехай цим займається НАБУ…Було два кейси, коли до мене так люди приходили». Поширену [PERSON] в кулуарах Верховної ради України, під час інтерв`ю з журналістами різних ЗМІ [INFO]. Та просить суд спростувати вищевказану інформацію в поширений спосіб. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Відповідно до ст. 55 Конституції України що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Разом із тим, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. За змістом статей 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції Укпаїни, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Разом з тим, відповідно до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Суд звертає увагу, що в своїй практиці Європейський Суд з прав людини розрізняє факти та оціночні судження. При дотриманні умов § 2 статті 10 Конвенції, право вільно передавати інформацію поширюється не лише на "інформацію" та "ідеї", які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі Handysidev.UnitedKingdom). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» також зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Отже, враховуючи висновки Європейського суду з прав людини, суд приходить висновку, що фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 20 травня 2019 року у справі №591/7099/16-ц (провадження №61-34159св18), за своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 11 лютого 2019 року у справі №725/5585/16-ц (провадження №61-34549св18), вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Якщо суб`єктивну думку, яка є оціночним судженням, висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду, а не спростовувати таку інформацію. У постанові від 30 липня 2020 року у справі № 200/20351/18 Верховний Суд, скасовуючи судові рішення про задоволення позову про захист честі і гідності та ухвалюючи нове про відмову у позові, зазначив, що поширена відповідачем інформація наступного змісту: «[PERSON], известный в определенных кругах под именем «[PERSON]», проходил по материалам МВД как лидер организованный преступной группировки. [PERSON] активности этой ОПГ приходился на период 2000-2004 годов. В 2005 году он покинул территорию Украины, ряд членов его группировки были задержаны, а сама группировка была фактически разгромлена» є вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача і не свідчать про приниження честі, гідності та ділової репутації позивачів. У постанові Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 757/30984/18-ц, залишаючи без змін судові рішення про відмову у задоволенні вимог про захист честі і гідності, Верховний Суд вказав, що поширена відповідачем інформація наступного змісту: «Колишній Президент України [PERSON] та його злочинна організація, втікаючи з країни, привласнили понад 40 мільярдів доларів США», «Насамперед, ми застосували спеціальну конфіскацію та повернули для національного розвитку до Державного бюджету України 1,5 мільярди доларів США, які були привласнені «державною мафією» [PERSON] » є оціночними критичними судженнями з огляду на неможливість їх сприйняття в якості твердження про вчинення конкретної дії. Такі ж висновки щодо можливості зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації містяться у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 127/24530/16-ц; від 14 лютого 2018 року у справі № 646/1266/16-ц; від 27 березня 2019 року у справі № 344/16715/15-ц. У рішенні від 10 серпня 2006 року у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 лютого 2012 року у справі «Аксель Шпрінгер АГ проти Німеччини» зазначив, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується. У таких справах, як «Лінгенс проти Австрії» (1986 року); «Обершлік проти Австрії» (1991 року), в яких йшлось про публічну критику політиків, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. Тому Європейський суд з прав людини вважає порушенням ст. 10 Конвенції задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти до критики. Межа допустимої критики щодо публічного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Як встановлено в судовому засіданні, позивачка [PERSON] є народним депутатом України, її життя є публічним. З огляду на те, що позивач є публічною особою, суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен враховувати положення Декларації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» тощо, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Європейський суд з прав людини 02.06.2016 року ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес. У зазначеному рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції. Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. У справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» ЄСПЛ зазначив: «37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до частини другої статті 10 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), вона стосується не лише «інформації» або «ідей», які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, алей тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства». Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц. Звертаючись до суду з позовом, позивачка посилалась на те, що висловлювання відповідачки є дискримінаційними за ознакою статі та такими, що принижують її честь, гідність та ділову репутацію. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок та чоловіків», дискримінація за ознакою статі - ситуація, за якої особа та/або група осіб за ознаками статі, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами або привілеями в будь-якій формі, встановленій Законом України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», крім випадків, коли такі обмеження або привілеї мають правомірну об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Зазначені висловлювання відповідачки за відсутності фактичних даних не можуть вважатися дискримінаційними за ознакою статі, оскільки виходячи із наведеного визначення для віднесення тих чи інших дій до дискримінаційних необхідна наявність певної ознаки (тобто конкретного переконання), внаслідок якої позивачка зазнала обмеження у своїх правах у порівнянні з іншими. Разом з тим, встановивши обставини справи, у вказаних позивачкою дописах, відсутня констатація будь-яких конкретних фактів стосовно [PERSON] , а міститься лише власна думка [PERSON] щодо позивачки. Зазначені висловлювання хоч і є критичними та такими, що викликали певний негативний резонанс, проте зазначені висловлювання в першу чергу свідчать про особисте ставлення відповідача до позивачки, здійсненні в межах свободи вираження її особистих поглядів. У рішенні від 06 жовтня 2015 року в справі «Карпюк та інші проти України» зазначено, що свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства». Особа, яка висловлює власні погляди, критичні висловлювання не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права. Зрештою, суд наголошує на тому, що дописи відповідача є вираженням його суб`єктивної думки, тобто є не твердженням, висловленим особисто про факт, а є оцінкою отриманої інформації та власними висновками від цієї інформації. Такі висновки не можуть бути ані спростовані, ані підтверджені, а тому не можуть бути предметом спору. За таких обставин, суд вважає, що поширені відповідачем висловлювання є суто оціночними судженнями. Як вбачається зі змісту правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2019 року у справі №725/5585/16-ц (провадження №61-34549св18), від 20 травня 2019 року у справі №591/7099/16-ц (провадження №61-34159св18), поширення відповідачем оціночних суджень не може бути підставою для захисту права позивача на повагу до честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Разом з тим, оціночні судження [PERSON] могли сприйматись позивачкою як образливі висловлювання. Згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. ( ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Оцінивши в сукупності докази, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог позивачки, оскільки, відповідачка висловила власні критичні думки, що є оціночними судженнями, які в силу вимог закону, положень Конвенції, з врахуванням практики ЄСПЛ, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості та відповідно не можуть бути підставою для захисту права позивача на повагу до честі, гідності та ділової репутації. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Оскільки, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, то судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивачку. З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. Позивачем не надано доказів тому, що поширена інформація порочить його гідність, честь чи ділову репутацію. Суд вважає, що інформація, поширена відповідачем та яку просить визнати недостовірною позивач, є оціночним судженням. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed