Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-06 00:00:00

13.06.2023 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, третя особа - виконуюча обов`язки директора Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів [PERSON] про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі та просить суд: визнати незаконним та скасувати наказ Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів № 117-ОС від 19.05.2023 року про звільнення провідного фахівця відділу роботи з персоналом [PERSON] з роботи з 19.05.2023 року відповіднго до п. 4 ст. 40 КЗпП; поновити [PERSON] на роботі в Харківській регіональній державній лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на посаді провідного фахівця відділу роботи з персоналом з дати звільнення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.03.2023 року наказом № 50 - ОС Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів позивачка була призначена на посаду провідного фахівця відділу роботи з персоналом Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, про що є запис в трудовій книжці. 19 травня 2023 року наказом № 117 - ОС Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів [PERSON] звільнено з посади провідного фахівця відділу роботи з персоналом на підставі п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Своє звільнення позивач вважає незаконним, таким що не відповідає вимогам чинного законодавства та грубо порушує її трудові права. 11.05.2023 року позивачкою було подано письмову заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати терміном на 90 календарних днів з 12.05.2023 як внутрішньо переміщеній особі, відповідно до п. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах военного стану». Даний вид відпустки надається працівнику в обов`язковому порядку за заявою працівника і роботодавець не може відмовити працівнику у такому праві. Письмову заяву 11.05.2023 подано виконуючій обов`язки директора Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів [PERSON] особисто, що може підтвердити в.о. начальника відділу роботи з персоналом Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів [PERSON] , яка була присутня в кабінеті в.о. директора [PERSON]. З даною заявою в.о. директора [PERSON]. та в.о. начальника відділу роботи з персоналом [PERSON]. ознайомились в присутності [PERSON] , заяву завізовано зі змістом резолюції «До наказу», ніяких питань чи заперечень у них не виникало. В.о. директора [PERSON]. запевнила позивачку, що наказ про надання їй відпустки буде видано наступного дня, тобто 12.05.2023 у зв`язку з тим, що в.о. начальника відділу роботи з персоналом [PERSON]. сьогодні, 11.05.2023, не встигає вчасно підготувати наказ. Копію поданої та завізованої заяви від 11.05.2023 позивачка для себе не зробила, маючи надію на добропорядність та доброчесність вказаних посадових осіб. Отже, про відсутність позивачки на робочому місці наступного дня 12.05.2023 з поважних причин, а саме у зв`язку з поданням заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати, як внутрішньо переміщеній особі, в.о. директора [PERSON]. та в.о. начальника відділу роботи з персоналом [PERSON]. були вчасно проінформовані. Проте, 12.05.2023 провідний фахівець відділу роботи з персоналом [PERSON] телефоном повідомила, що [PERSON] терміново необхідно з`явитися на роботі і обов`язково відпрацювати до 15.05.2023 року, так як станом на 11.05.2023 року вже нараховано та виплачено аванс заробітної плати за травень місяць. Тож позивачка подала вдруге на офіційну електронну пошту [INFO] о 9.39 годині ранку заяву про надання відпустки терміном на 90 календарних днів, як внутрішньо переміщеній особі, а також у меседжер «Вайбер» провідного фахівця відділу роботи з персоналом [PERSON] . Про отримання відповідачем вчасно заяви на відпустку та ознайомлення з нею також свідчить лист відповідача від 12.05.2023 вих. № 319, направлений на електронну адресу позивачки, в якому відповідач зазначає, що [PERSON] 12.05.2023 вх. № 296 надіслана на електронну пошту заява про надання відпустки без збереження заробітної плати терміном на 90 календарних днів, як внутрішньо переміщеній особі (додається), відповідно до п. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», просить пояснити щодо довідки переселенця 504-7000776613, доданої до заяви, в якій вказано фактичне місце проживання: [ADDRESS] , що є Іллінецьким районом Вінницької області. Також зазначає, що прибування щоденно на роботу та з роботи з Вінницької області є неможливим, що свідчить про те, що ця довідка про переселення не актуальна, а також просить терміново надати пояснення про причини відсутності [PERSON] на робочому місці 12.05.2023 року у її робочий час з 8.00 до 15.00 год. Тобто, Відповідач просить пояснити причини відсутності на робочому місці при наявності двічі вчасно поданої заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати як внутрішньо переміщеній особі. До листа було додано Акт про відсутність працівника на робочому місці від 12.05.2023 року. На лист відповідача від 12.05. 2023 року, вих. № 319 [PERSON] , надано відповідь 15.05.2023 на офіційну електронну пошту з поясненнями, що вирішення питання актуальності довідки ВПО 504-7000776613 належить до компетенцій уповноваженого органу, а не до компетенції роботодавця. Станом на 12.05.2023 довідка ВПО 504-7000776613 є актуальною, про що свідчить її відображення в електронній Державній системі Дія, витяг з якої і було надано. Також зазначила, що в Україні оголошений воєнний стан в зв`язку з військовою агресією рф, тому, в зв`язку з постійними загрозами її життю та здоров`ю [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою з Донецької області. Про всі свої пересування в цілях власної безпеки вона не зобов`язана повідомляти роботодавця. Також пояснила причини відсутності, а саме у зв`язку з відпусткою, яку відповідач зобов`язаний надати позивачці за її заявою. До цього листа також додано втретє заяву про надання відпустки. Але станом на дату подання цього позову до суду відповідь позивачці надано не було. 19.05.2023 на електронну пошту позивачки відповідач направив наказ від 19.05.2023 № 117-ОС «Про звільнення [PERSON] ». Відповідно до цього наказу останню звільнено з посади провідного фахівця відділу роботи з персоналом на підставі п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України, тобто за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. У зв`язку з цим, [PERSON] 24.05.2023 подано запит на публічну інформацію з проханням надати документи, які стали підставою для звільнення, а також надати відповідь на її лист від 12.05.2023. 30.05.2023 за вих. № 362 відповідачем на електронну пошту [PERSON] направлено лист, яким повідомлено, що її запит стосується надання великого обсягу інформації та потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, тому строк розгляду запиту продовжено відповідно до п. 4 ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації». 30.05.2023 [PERSON] на електронну пошту відповідача направлено відповідь на лист від 30.05.2023 вих. № 362, в якому позивач повторно просила надати повну відповідь на її запит від 24.05.2023 у встановлений законом термін без продовження, тобто 5 робочих днів з моменту його отримання, так як продовження строків розгляду запитів на інформацію, згідно з ч.4 ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» є винятковим і потребує чіткого обґрунтування, якого відповідач не надав, і її запит не стосується надання великого обсягу інформації і не потребує її пошуку серед значної кількості даних, оскільки всі запитувані документи готувались в поточному місяці. Відповіді на момент подачі цього позову до суду позивачка не отримала. Таким чином, відповідач з незрозумілих для позивачки причин ніяким чином не відреагував на заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати терміном на 90 календарних днів, як внутрішньо переміщеній особі. Відмови у наданні даного виду відпустки не висловив. Невихід [PERSON] на роботу пов`язаний з тим, що відповідно до поданої заяви, з 12.05.2023 вона повинна бути у відпустці без збереження заробітної плати, як внутрішньо переміщена особа. Відповідачу заява надійшла вчасно, 11.05.2023 погоджена в усній формі, а тому такі дії не можна розцінювати як дисциплінарний проступок та застосовувати дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення. Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір укладений на невизначений строк може бути розірвано власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Тобто, відповідно до вказаної норми чинного законодавства України про працю, прогулом може вважатись лише невихід на роботу без поважних причин. Проте, слід зазначити, що 12, 15, 16, 17, 18 травня 2023 року [PERSON] була відсутня на роботі з поважних причин, так як вчасно подала заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати, як внутрішньо переміщеній особі, що надається в обов`язковому порядку. Провадження у справі відкрите ухвалою суду від 14.06.2023 року, призначене судове засідання. 07.07.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача - Смородської М.С.. яка діє на підставі довіреності. У відзиві відповідач просить суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити та зазначив, що 12 травня 2023 року [PERSON] не з`явилася на роботу, за фактом її відсутності на робочому місці з 08.00 до 15.00 виконуючою обов`язки начальника відділу роботи з персоналом - [PERSON] було складено акт. Також, 12.05.2023 року було складено акт про відмову [PERSON] надати пояснення про причини відсутності на робочому місці 12.05.2023 у робочий час з 08-00 до 15-30 годин. Після того, як з позивачем намагалися зв`язатися й дізнатися, про причини відсутності на робочому місці, на електронну адресу Харківської регіональної лабораторії надійшла заява начебто від [PERSON] . У вказаному листі вона просить надати відпустку без збереження заробітної плати терміном на 90 календарних днів з 12.05.2023 року, як ВПО згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законів України. Щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 р. № 2352-ІХ ч. 4 ст. 12 Закону України «Про оптимізацію трудових відносин в умовах воєнного стану від 15.03.2022 №2136-IX. До вищевказаного листа також була довідка переселенця на ім`я [PERSON] № 504-7000776613. Проте, вищевказана заява всупереч чинному законодавству не містила електронного цифрового підпису, а відсутність ЕЦІІ на електронному документі свідчить про те, що такий документ не підписаний у визначний законом спосіб. Того ж дня на електронну пошту [PERSON] було надано лист, бо виникли сумніви в тому, що цю заяву про надання відпустки надіслала саме позивач, так як вона не містила цифрового підпису та до неї було додано довідку переселенця № 504-7000776613 видану 17.04.2022 Управлінням соціального захисту Гайсинської районної державної адміністрації в якій зазначено, що [PERSON] зараз фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Проте, [PERSON] з 30.06.2022 року працювала на різних посадах в Харківській регіональній державній лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів та знаходилася кожний робочий день за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи вищевикладене в листі Харківської регіональної лабораторії від 12.05.2023 № 319 [PERSON] попросили надати пояснення про причини відсутності на робочому місці та щодо актуальності довідки переселенця № 504-7000776613 . В.о. начальника відділу роботи з персоналом [PERSON] було надано службову записку на ім`я виконуючої обов`язки директора Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби [PERSON]. в якій повідомлено, що на електронну пошту лабораторії надійшла 12.05.2023 року надійшла заява від провідного фахівця відділу роботи з персоналом - [PERSON] , щодо надання відпустки без збереження заробітної плати на період воєнного стану, яка не містить електронного цифрового підпису. 15.05.2023 на електронну адресу Харківської регіональної лабораторії знову надійшов лист начебто від [PERSON] з запитом про надання інформації, проте вказаний лист не був оформлений належним чином, так як знову не містив цифрового підпису Позивача. Так, як [PERSON] 15.05.2023 року з 08.00 до 16.45 знову була відсутня на робочому місце про це було складено акт. Аналогічні акти було складено 16.05.2023, 17.05.2023, 18.05.2023. Листом Харківської регіональної лабораторії від 19.05.2023 вих. № 344 на електронну адресу [PERSON] було направлено лист з проханням надати нею пояснення про причини відсутності на робочому місці 15.05.2023, 16.05.2023, 17.05.2023, 18.05.2023 року у робочий час з 08-00 до 16-45 год. Цього ж дня було складено акт про відмову [PERSON] надати пояснення. Враховуючи вищевикладене, наказом Харківської регіональної державної лабораторії № 117 - ОС від 19 травня 2023 року, [PERSON] звільнено з посади провідного фахівця відділу роботи з персоналом на підставі п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин його відсутності на роботі у вказаний вище період, тобто [PERSON] допустила прогули без поважних причин, що є безумовною підставою для застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України. 11.05.2023 на адресу Харківської регіональної лабораторії не надходила і не зареєстрована заява [PERSON] на відпустку, про вказане свідчить ксерокопія журналу вхідної кореспонденції. Позивач станом на 11.05.2023 сама перебувала на посаді провідного фахівця відділу роботи з персоналом Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, тож вона повинна була самостійно внести вказану заяву в журнал вхідної кореспонденції, так як це входить в її посадові обов`язки. Відпустка без збереження заробітної плати для внутрішньо переміщених осіб або тих працівників, які знаходяться за межами країни - це новий вид відпустки, надання якого врегульовано ч. 4 ст. 12 Закону № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а не нормами Закону «Про відпустки». Норми останнього не поширюються на ці відпустки. Така відпустка надається працівнику, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи. Для надання відпустки без збереження заробітної плати для ВПО або тих працівників, які знаходяться за межами країни потрібні підтверджуючі документи. [PERSON] в своєму позові зазначає, що надавала заяву про надання відпустки як внутрішньо переміщеній особі та додавала копію довідки переселенця. Проте, в матеріалах справи знаходиться тільки скріншот з додатку «Дія» довідки переселенця №504-7000776613 на ім`я [PERSON] . Проте, [PERSON] не надала на адресу Харківської лабораторії код, через який можна було б перевірити дійсність довідки переселенця №504-7000776613. Листом Харківської регіональної лабораторії від 28.06.2023 № 486 на ім`я керівника Управління соціального захисту населення Гайсинської районної адміністрації зроблено запит про актуальність довідки переселенця № 504-7000776613. Згідно відповіді Управління соціального захисту населення Гайсинської районної державної адміністрації Вінницької області від 04.07.2023 року № 06-23/1226, вбачається наступне. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 № 332 «Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам» та на підставі заяви, поданої 27.04.2022 через Програмний комплекс «Інтегрована інформаційна система «Соціальна громада», [PERSON] , була призначена допомога на проживання, як внутрішньо переміщеній особі в розмірі 2000,00 грн. з 01.03.2022 року. Знята з обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб [PERSON] тільки 07.06.2023 року користувачем соціальної громади м. Харків. В Єдиній інформаційній системі соціальної сфери, допомога на проживання [PERSON] , як внутрішньо переміщеній особі припинена 15.06.2023 відповідно до запиту управління соціального захисту населення Немишлянського району Харківської міської ради. До Управління соціального захисту населення Гайсинської районної військової адміністрації [PERSON]. з заявою про зняття обліку не зверталася. Інформація про працевлаштування [PERSON] з 30.06.2023 відсутня. 13.07.2023 року до суду надійшла відповідь на відзив, який долучений до справи. У судовому засіданні 07.08.2023 року представника відповідача надала заперечення на відповідь на відзив, які долучені до матеріалів справи. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила суд позов задовольнити. Представник відповідача - Смородська М.С.. яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Пунктом четвертим частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ч. 1 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Таким чином, у пункті 4 частини першої статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. Обов`язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця. Окрім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причин його відсутності. Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно зі статтею 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Згідно із статтею 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих працівнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Правова оцінка дисциплінарного проступку здійснюється на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Матеріали справи свідчать про те, що сторони перебували у трудових відносинах. Так, на підставі заяви [PERSON] від 30.06.2022 року, наказом Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 30.06.2022 року № 65-ОС [PERSON] з 01.07.2022 року було прийнято на посаду менеджера з постачання відділу договірної роботи за самітництвом. Наказом Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 01.08.2022 № 65-ОС [PERSON] встановлено з 01.08.2022 режим роботи повного робочого часу за сумісництвом. На підставі заяви [PERSON] від 19.09.2022 року, наказом Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 20.09.2022 року № 97-ОС [PERSON] переведено на посаду лаборанту відділу організації моніторингових досліджень, реєстрації зразків та оформлення документів, з встановленням режиму роботи повного часу. На підставі заяви позивача від 10.10.2022 року, наказом Харківської Регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 10.10.2022 № Ю9-ОС [PERSON] було звільнено за згодою сторін. На підставі заяви позивача від 11.10.2022 року наказом Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 11.10.2022 року, [PERSON] було прийнято на роботу на посаду лаборанта відділу організації моніторингових досліджень, реєстрації зразків та оформлення документів з 12.10.2023 року. Наказом № 50-ОС від 14.03.2023 року Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів [PERSON] була призначена на посаду провідного фахівця відділу роботи з персоналом Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів. 19 травня 2023 року наказом № 117 - ОС Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів [PERSON] звільнено з посади провідного фахівця відділу роботи з персоналом на підставі п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Позивачка своє звільнення вважає незаконним, оскільки 11 травня 2023 року на ім`я відповідача подала заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати терміном на 90 календарних днів з 12.05.2023 року, як внутрішньо переміщена особа, відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Відповідач категорично заперечує факт отримання такої заяви. Матеріали справи також не містять доказів на підтвердження доводів позивача в цій частині. Проте, з матеріалів справи вбачається, що 12.05.2023 року [PERSON] на офіційну електронну пошту відповідача - [INFO] , подала заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати терміном на 90 календарних днів з 12.05.2023 року, як внутрішньо переміщена особа, відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Вказана заява 12.05.2023 була зареєстрована в Журналі реєстрації вхідної кореспонденції Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, копію якого надав сам відповідач. Листом № 319 від 12.05.2023 року відповідач в особі в.о. директора Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів [PERSON] підтвердив факт отримання заяви від 12.05.2023 року. При цьому, в даному листі відповідач зажадав від позивачки пояснень щодо довідки переселенця [PERSON] , яку відповідач вважав не актуальною. Цього ж дня - 12 травня 2023 року через те, що [PERSON] не з`явилася на роботу, за фактом її відсутності на робочому місці з 08.00 до 15.00 виконуючою обов`язки начальника відділу роботи з персоналом - [PERSON] було складено Акт про відсутність працівника на робочому місці. У акті зазначено, що його примірник направлено [PERSON] на електронну адресу. Аналогічні акти було складено 15.05.2023, 16.05.2023, 17.05.2023, 18.05.2023. Також, 12.05.2023 та 19.05.2023 року було складено акти про відмову [PERSON] надати пояснення про причини відсутності на робочому місці 12.05.2023 у робочий час з 08-00 до 15-30 годин. 19 травня 2023 року був складений оскаржуваний наказ про звільнення. Відповідач стверджує, що заява [PERSON] від 12.05.2023 року не містила відомостей про підписання документа електронним цифровим підписом, що свідчить про те, що вказаний документ не підписаний у визначений законом спосіб. При цьому, матеріали справи місять відомості про те, що заява від 12.05.2023 року, яку відповідач вважав не підписаною, була зареєстрована в журналі реєстрації вхідної документації Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів та на неї була надана відповідь на електронну адресу позивачки у вигляді листа № 319 від 12.05.2023 року. Матеріали справи містять докази про листування позивачки з відповідачем, шляхом направлення кореспонденції на електронну пошту, зокрема і позивачки, під час якого у відповідача не виникало сумнівів у ідентифікації позивачки, а такі сумніви з`явилися лише після звернення [PERSON] до суду. Таким чином, обставини справи свідчать про те, що на момент надходження заяви [PERSON] від 12.05.2023 року про надання відпустки, відповідач не вважав її такою, що не відповідає вимогам закону. Окрім того, позивачка зазначила, що відповідну заяву про надання відпустки як ВПО 12.05.2023 року вона направила також через месенджер «Viber» провідному фахівцю відділу роботи з персоналом [PERSON] , на підтвердження чого надала у скірншот. Фотографія монітора комп`ютера, роздруківка електронного листування не є електронним доказом, але ця інформація може враховуватися судами за умови, якщо учасник справи не поставить під сумнів надане фото і не попросить надати оригінал. Таким чином, суд вважає встановленим, що 12.05.20-23 року [PERSON] на адресу Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів було подано заяву про надання відпустки терміном на 90 календарних днів, як внутрішньо переміщеній особі на підставі ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Указом Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Законом № 2102-IX від 24.02.2022 (із змінами, внесеними згідно з Указами Президента № 133/2022 від 14.03.2022) на території України введено воєнний стан. 15.03.2022 року прийнято Закон України № 2136 - ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», відповідно до якого на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом. Пунктом 4 частини 1статті 40 КЗпП України передбачено, що працівник може бути звільнений з роботи у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 листопада 2021 року у справі № 235/5659/20 зазначено, що: «прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Отже, визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності». Як вбачається з матеріалів справи, пояснення щодо відсутності на роботі, які стали причиною звільнення [PERSON] , у останньої не відбирались. З електронного листування [PERSON] та Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів вбачається, що позивачка вважала себе такою, що з 12.05.2023 року знаходиться у відпустці на підставі ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», на свою заяву від 12.05.2023 року про надання відпустки відповідачка не отримала відповіді про відмову у наданні їй відпустки на підставі вказаного закону, За змістом положень статей 147-1, 149 КЗпП України, статті 81 ЦПК України у справах щодо притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності обов`язок доказування правомірності застосування дисциплінарного стягнення покладається на роботодавця. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року у справі № 341/102/18. Згідно з ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України «Про відпустки». Матеріали справи містять відомості про те, що позивачка [PERSON] є внутрішньо-переміщеною особою з 17.04.2022 року, а перевірка валідності відповідних довідок ВПО не входить до повноважень відповідача. У разі відсутності підстав для надання [PERSON] відпустки на підставі ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», відповідач повинен був повідомити її про це не листом з підозрами про фактичне місце проживання останньої, а зазначити про відмову у наданні відпустки. Внаслідок чого, позивач мала б підстави вважати себе особою, яка не знаходиться у відпустці і повинна приступити до виконання своїх службових обов`язків. Проте, жодних наказів або інших документів, які б підтверджували факт відмови позивачці в наданні відпустки відповідно до вищевказаної заяви від 12.05.2023 року, матеріали справи не містять. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позивачка з 12.05.2023 року мала всі підстави вважати, що перебуває у відпустці на підставі її заяви від 12.05.2023 року, про надання відпустки без збереження заробітної плати відповідно до Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», оскільки не отримала конкретної відповіді про відмову у наданні такої відпустки. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для звільнення позивачки за пунктом четвертим частини першої статті 40 КЗпП України. Щодо стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн. суд приходить до наступного висновку. У відповідності до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать також ці витрати на професійну правничу допомогу Згідно зі ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, тощо . Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц. Таким чином, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З доданих до заяви доказів та матеріалів справи судом встановлено, що 11 червня 2023 року між позивачкою [PERSON] та адвокатом Козаренко Н.Ю. був укладений договір № 11062023 про надання правової допомоги. Пунктом 4.1. Договору визначено, що клієнт сплачує на користь адвоката гонорар в розмірі, визначеному у Акті наданих послуг з правової допомоги до цього Договору у формі погодинної оплати (із розрахунку: 1 год.=1000,00 грн). Так, до матеріалів справи долучено Акт № 1 наданих послуг з правової допомоги згідно Договору № 11062023 про надання правової допомоги від 11.06.2023 року. Акт складений 14.06.2023 року. Згідно з даним Актом адвокатом надано [PERSON] таку правову допомогу: зустріч з клієнтом для надання консультації, укладення договору на правову допомогу, ознайомлення з документами, що підлягають оскарженню в судовому порядку; Аналіз нормативної бази, судової практики у подібних (аналогічних) справах, погодження з Клієнтом лінії захисту, складання плану щодо зібрання письмових доказів для лінії захисту у суді; складання позовної заяви від 13.06.2023 про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі. Відповідно до прибуткового касового ордеру № 14062023 від 14.06.2023 року та квитанції [PERSON] сплатила адвокату Козаренко Н.Ю. за послуги з правової допомоги у даній справі 5000,00 грн. Дослідивши подані позивачкою документи, якими обґрунтовується розмір витрат на послуги адвоката, суд вважає їх обґрунтованими, а вимоги позивачки в цій частині такими, що підлягають задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України. Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, судовий збір підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved