Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-06 00:00:00

Позовні вимоги. [PERSON] , 19.06.2023 року (вх. № 12731) звернулася у Залізничний районний суд м. Львова з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору недійсним, у якому просить визнати договір № 2-1292 від 14.12.2013 року про дарування [PERSON] своєї квартири [PERSON] недійсним, як такий, що укладений між ними у момент, коли [PERSON] не усвідомлювала своїх дій і не могла ними керувати та застосувати реституцію. Зобов`язати [PERSON] відшкодувати заподіяну моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. 00 коп. та матеріальну шкоду у розмірі 40 000 грн. 00 коп. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова № 462/2755/15-ц від 08.10.2015 року [PERSON] була визнана недієздатною. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова № 462/537/16-ц від 30.06.2016 року позивача було призначено опікуном над [PERSON] . Так, позивач зазначає, що психічний розлад здоров`я [PERSON] спостерігався більше двадцяти років, про що свідчить виписка із стаціонарної картки хворої № 965-Д від 09.12.1981 року під час її стаціонарного лікування у Львівській обласній психіатричній лікарні, а також архівна копія індивідуальної картки амбулаторно хворого № 19-87 від 25.01.1982 року. [PERSON] систематично проходила курс стаціонарного лікування у четвертому і десятому відділенні Львівської обласної психіатричної лікарні та обласному клінічному неврологічному диспансері по вул. Коциловського, про що позивачу відомо, оскільки остання є племінницею [PERSON] , яка з 1996 року по 2011 рік була зареєстрована і проживала у її квартирі та допомагала їй. Зазначає, що у вказаному вище рішенні від 08.10.2015 року, суд повно та об`єктивно оцінив у сукупності докази, які наявні у справі та опираючись на Висновок судово-психіатричного експерта № 646, з якого вбачається, що [PERSON] страждає стійким хронічним психічним розладом у вигляді судинної деменції і за своїм психічним станом не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, визнав її недієздатною. Під час здійснення опікунських повноважень позивачем була підтверджена наявна раніше але неперевірена інформація про те, що її підопічна [PERSON] у 2013 році фактично втратила право власності на своє помешкання, незважаючи на те, що вона у своїй квартирі [ADDRESS] зареєстрована та проживала. Як свідчить повідомлення Другої Львівської державної нотаріальної кантори, вказана квартира була відчужена [PERSON] на підставі Договору дарування, посвідченого 04.12.2013 року за № 2-1292 у вказаній нотаріальній конторі. У результаті укладання названого Договору право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] припинилося, виникло право власності у обдарованого [PERSON] , [INFO] , який з грудня 2013 року зареєстрований у вказаній квартирі разом із [PERSON] . Наведене дає підставу вважати, що [PERSON] , вчиняючи у грудні 2013 року Договір дарування своєї квартири [PERSON] , не усвідомлювала значення своїх дій та не могла об`єктивно ними керувати. Вона не могла свідомо віддати своє єдине помешкання посторонній особі, яка з нею не пов`язана ні родинними, ні матеріально-фінансовими, ні організаційно-піклувальницькими зв`язками. Вона фактично у будь-який момент могла опинитися на вулиці. Окремо зазначає, що неусвідомлення своїх дій підопічною [PERSON] та неможливість керувати ними, що призвело до втрати нею права власності на своє єдине житло, та Висновку нової експертизи № 9-К від 15.04.2020 року рішенням Залізничного районного суду м. Львова № 462/432/17 від 11.11.2020 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки і піклування про визнання Договору дарування, померлою уже на той час [PERSON] . [PERSON] квартири [ADDRESS] задоволено, Договір дарування визнано недійсним. Вказане рішення суду оскаржувалося [PERSON] , однак Постановою Львівського апеляційного суду апеляційну скаргу [PERSON] - залишено без задоволення, а Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11.11.2020 року залишено без змін. Разом з тим, позивач вказує, що ще під час розгляду справу у суді першої інстанції [PERSON] достовірно знаючи, що квартира є арештованою у порядку забезпечення позову, а виконавчою службою в порушення вимог нормативних документів відповідну ухвалу повернуто до суду без виконання, - продав оспорювану квартиру [PERSON] . Ввівши при цьому в оману нотаріуса та державного реєстратора, приховавши інформацію про наявність на той час судового спору на вказане майно. У подальшому [PERSON] схилив [PERSON] , як власника майна, що не брала участі у судових засіданнях до подання апеляційної скарги на Рішення суду першої інстанції, яке було прийнято без її участі. Так, Постановою Львівського апеляційного суду від 01.12.2022 року апеляційну скаргу представника [PERSON] - [PERSON] задоволено, Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11.11.2020 року скасовано. Позивач вказує на те, що таке рішення скасовано на підставі того, що ним порушені права та інтереси [PERSON] , яка не була залучена у суд, як набувач оспорюваного майна. У подальшому Постановою Верховного суду касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а постанову Львівського апеляційного суду від 01.12.2022 року залишено без змін. Отже, [PERSON] скористалася своїм правом звернення до суду з новим позовом із залученням до участі у справі всіх належних відповідачів, з огляду на вказане просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Рух справи в суді. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.06.2023 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю - Галайко Н. М. (а.с. 93). Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 19.06.2023 року для розгляду заяви про забезпечення позову визначено головуючого суддю - Галайко Н. М. (а.с. 97). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 20.06.2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачам встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 98-99). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 20.06.2023 року заяву [PERSON] про застосування заходів забезпечення позову у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору недійсним - задоволено. Постановлено накласти арешт на квартиру [ADDRESS] , що належать на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 101-104). 03.07.2023 року (вх. № 13885) від позивача у справі [PERSON] на адресу суду надійшло письмове клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с. 112-113). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 11.07.2023 року у задоволенні письмового клопотання позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, подане у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору недійсним - відмовлено (а.с. 114-115). Позиція сторін по справі. У вказаний строк відповідачі не надали суду відзив на позовну заяву, відповідно до вимог ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), без поважних причин. Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу у порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, оглянувши матеріали справи № 462/432/17 та № 462/1969/22, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Суд зазначає, що згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 12 ЦПК України передбачає, зокрема те, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як передбачено ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Встановлені судом фактичні обставини справи. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , на праві власності належала квартира [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Львівським Локомотиворемонтним заводом 04.03.1994 року, зареєстрованим Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації за номером запису 6701. Із копії Договору дарування (котра знаходиться у матеріалах справи № 462/432/17, а.с. 53, Т. 1), посвідченого державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної кантори Палажій Г. В. 04.12.2013 року за № 2-1292, вбачається, що такий укладено між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . На підставі вказаного Договору дарування [PERSON] (дарувальник) передала, а [PERSON] (обдаровуваний) прийняв у дарунок квартиру [ADDRESS] . [PERSON] з 17.12.2013 року зареєстрований у вказаній квартирі за адресою: [ADDRESS] , також у вказаній квартирі зареєстрована [PERSON] з 20.05.1976 року, що стверджується копією Довідки ЛКП «Левандівка» з місця проживання про склад сім`ї і прописки № 425 від 24.11.2016 року (а.с. 32). Також судом встановлено, що [PERSON] , згідно копії Довідки ЛКП «Левандівка» від 13.08.2015 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 15.02.1996 року та виписана 05.07.2014 року (а.с. 34). Рішенням Залізничного районного суду м. Львова № 462/2755/15-ц від 08.10.2015 року заяву [PERSON] - задоволено. Ухвалено визнати [PERSON] , [INFO] , яка проживає на [ADDRESS] - недієздатною (а.с. 29). Рішенням Залізничного районного суду м. Львова № 462/537/16-ц від 30.06.2016 року встановлено опіку над [PERSON] , [INFO] . Ухвалено призначити [PERSON] , [INFO] опікуном над [PERSON] , [INFO] (а.с. 30). [PERSON] померла [INFO] , про що Залізничним районним у м. Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану складено відповідний актовий запис № 270, видано свідоцтво серії [NUMBER] (копія котрого знаходиться у матеріалах справи № 462/432/17, а.с. 128, Т. 2). Суд приймає до уваги і той факт, що ухвалою Залізничного районного суду м. Львова у справі № 462/432/17 від 20.11.2019 року (з урахуванням ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 26.12.2019 року) постановлено здійснити процесуальну заміну позивача по справі: [PERSON] , що діяла у інтересах недієздатної [PERSON] , на її правонаступника - [PERSON] (копія котрої знаходиться у матеріалах справи № 462/432/17, а.с. 194-195, Т. 2). Також, судом досліджено надану копію Договору купівлі-продажу квартири від 21.09.2020 року посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лучко І. Я. та зареєстрованого у реєстрі за № 1563 з якого вбачається, що [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] (а.с. 81-83). Окрім цього, суд приймає до уваги, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова № 462/432/17 від 11.11.2020 року (з врахуванням ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 17.11.2020 року) позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування про визнання договору дарування недійсним - задоволено. Ухвалено визнати договір дарування [PERSON] квартири [ADDRESS] [PERSON] , посвідченого 04.12.2013 року держаним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Палажій Г. В., зареєстрованого за реєстровим № 2-1292 - недійсним. Кожній із сторін недійсного правочину повернути другій стороні у натурі все одержане на його виконання. Стягнути з [PERSON] в дохід держави судовий збір в розмірі 640 грн. (а.с. 47-49, 50). Постановою Львівського апеляційного суду у справі № 462/432/17 від 06.07.2021 року апеляційну скаргу [PERSON] - залишено без задоволення. Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11.11.2020 року - залишено без змін (а.с. 51-56). Ухвалою Львівського апеляційного суду у справі № 462/432/17 від 21.09.2021 року заяву [PERSON] про виправлення описки - задоволено. Постановлено виправити описку допущену у вступних частинах короткого та повного текстів, а також мотивувальній частині повного тексту постанови Львівського апеляційного суду від 06.07.2021 року, вважати правильним прізвище відповідача « [PERSON] », замість помилково зазначеного « [PERSON] » (а.с. 57). Постановою Львівського апеляційного суду у справі № 462/432/17 від 01.12.2022 року апеляційну скаргу представника [PERSON] - [PERSON] задоволено. Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11.11.2020 року скасовано та прийняти нове рішення. Ухвалено відмовити у задоволенні позову [PERSON] про визнання недійсним договору дарування [PERSON] квартири [ADDRESS] [PERSON] , посвідченого 04.12.2013 року, держаним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Палажій Г. В., зареєстрований за реєстровим № 2-1292. Постановою Верховного Суду у справі № 462/432/17 від 15.05.2023 року касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Постанову Львівського апеляційного суду від 01.12.2022 року залишено без змін. Також, суд приймає до уваги, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова у справі № 462/1969/22 від 20.09.2022 року визнано недійсним Договір купівлі-продажу від 21.09.2020 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лучко І. Я., зареєстрований у реєстрі за № 1563. Визнано недійсною реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21.09.2020 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лучко І. Я., зареєстрованого у реєстрі за № 1563. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 415 800 грн. 00 коп. сплачених [PERSON] при купівлі квартири [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 21.09.2020 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лучко І. Я., зареєстрованим у реєстрі за № 1563. Стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] 2 232 грн. 00 коп. сплаченого судового збору. Постановою Львівського апеляційного суду у справі № 462/1969/22 від 30.01.2023 року апеляційну скаргу [PERSON] , представника [PERSON] задоволено. Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 20.09.2022 року скасовано та ухвалено нову постанову, якою ухвалено відмовити [PERSON] у задоволенні її позову до [PERSON] і [PERSON] про визнання недійсним Договору купівлі-продажу квартири, укладеного 21.09.2020 року між згаданими відповідачами. Застосоване судом законодавство. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до законодавчого визначення правочином є вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети, породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, згідно вимог ч. 2 ст. 719 ЦК України. За змістом ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, на підтвердження вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі, наявність у позивача спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати у спірному житлі після укладення договору дарування. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах № 6-202цс15 від 21.10.2015 року, № 6-93цс16 від 16.03.2016 року, № 6-372цс16 від 27.04.2016 року. Відповідно до вимог ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв`язку із вчиненням такого правочину. У п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд відповідно до ст. 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 225 ЦК України звертається або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. Аналогічний висновок зроблений і у постановах Верховного Суду № 523/14606/13-ц від 07.02.2018 року та № 161/17119/16-ц від 20.06.2018 року. Із змісту Рішення Залізничного районного суду м. Львова № 462/2755/15-ц від 08.10.2015 року, яке набрало законної сили 20.10.2015 року та яким ухвалено визнати [PERSON] недієздатною, вбачається, що згідно Висновку судово-психіатричного експерта № 646 - [PERSON] страждає стійким хронічним психічним розладом у вигляді судинної деменції, за своїм психічним станом не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Потребує опіки. Окрім цього, згідно Висновку судово-психіатричного експерта (у новій редакції) № 09/К від 15.04.2020 року (який був предметом розгляду у цивільній справі № 462/432/17, а.с. 227-231, Т. 2) стверджується, що [PERSON] на момент укладення договору дарування квартири 04.12.2013 року не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (страждала на набуте недоумство у формі судинної деменції). Щодо застосування реституції. Правові наслідки, передбачені ч. 1 та 2 ст. 216 ЦК України, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. За змістом ч. 1 та 2 ст. 216 ЦК України правовими наслідками недійсності правочину є реституція (основний наслідок) та відшкодування збитків (додатковий наслідок). Суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи (згідно з абз. 2 ч. 5 ст. 216 ЦК України таке право є у суду лише щодо нікчемних правочинів). Тлумачення ст. 216 ЦК України свідчить, що слід відмежовувати правові наслідки недійсності правочину і правові наслідки виконання недійсного правочину, до правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Окрім цього якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки виконання двостороннього недійсного правочину охоплюють собою двосторонню реституцію; законом можуть бути встановлені особливі умови застосування наслідків визначених у ст. 216 ЦК України або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Отже, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони. Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі «status quo» у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину. Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий. Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Правило ст. 216 ЦК України застосовується виключно до сторін правочину. Однак враховуючи те, що дарувальник [PERSON] за Договором дарування квартири від [INFO] померла, суд позбавлений можливості застосувати реституцію. Також суд вважає необхідним зазначити, що у Постанові від 21.10.2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду (справа № 332/3796/19) зазначив, що: «У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від його добросовісного набувача, з підстав передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 23.01.2013 року у справі № 6-164цс12». Згідно із ч. 1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Частиною 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача. Отже право та інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідками (п. 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17). Відповідно до п. 67 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127 «Для державної реєстрації права власності у разі витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння на підставі рішення суду подаються необхідні для відповідної реєстрації документи, передбачені ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують право власності на нерухоме майно належного власника, крім випадку, коли право власності належного власника на таке майно було зареєстроване в Державному реєстрі прав. Частиною 1 ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Щодо стягнення моральної та матеріальної шкоди. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Положеннями ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно з ч. 1, п. 3 ч. 2, ч. 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода зокрема полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Як вказано у Постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.12.2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21): «Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.05.2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22). Верховний Суд у Постанові від 10.04.2019 року у справі № 464/3789/17, зокрема, дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. Також, як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Так, суд зазначає, що у даному конкретному випадку суд вважає, що позивачем доведено, що пережиті нею негативні емоції досягли рівня страждань, що є підставою для стягнення моральної шкоди. Окрім цього, суд приймає до уваги покликання позивача щодо матеріальних затрат, які виникли у позивача в зв`язку із численними судовими процесами, а також затратами значного часу на такі. З огляду на зазначене, а також те, що позивач довів наявність моральної та матеріальної шкоди і причинний зв`язок, а відповідач [PERSON] не довів перед судом відсутність протиправності та його вини у заподіянні душевних страждань позивачу, суд дійшов висновку про підставність загалом вимог позивача щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди. Висновки суду. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст. 77-78 ЦПК України. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У контексті дотримання судом стандартів мотивування слід звернути увагу на рішення «Руїз Торіха проти Іспанії» (№ 18390/91, 09.12.1994 року, §29) та «Проніна проти України» (№ 63566/00, 18.07.2006 року, § 23,25), у яких ЄСПЛ зауважив, що у рішеннях національних судів мають бути належним чином зазначені мотиви, на яких вони ґрунтуються; міра, до якої суд має виконати свій обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення; проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді. У рішенні «Суомінен проти Фінляндії» (№ 37801/97, 01.07.2003 року, § 36) зазначено, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доводів сторін на підтвердження їхніх позицій, суд зобов`язаний виправдовувати свої дії і наводити обґрунтування своїх рішень. У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України» № 4909/04 § 58 ЄСПЛ від 10.02.2010 року). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Надані позивачем докази (у частині визнання Договору дарування недійсним, та відшкодування моральної і матеріальної шкоди), суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання Договору № 2-1292 від 14.12.2013 року про дарування [PERSON] своєї квартири [PERSON] недійсним, таким, що укладений між ними у момент, коли [PERSON] не усвідомлювала своїх дій і не могла ними керувати та відшкодування заподіяної моральної шкоди у розмірі 50 000 грн. 00 коп. і матеріальної шкоди у розмірі 40 000 грн. 00 коп. Судові витрати по справі. За змістом ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 217 від 16.06.2023 року (а.с. 1) позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1 073 грн. 60 коп. З огляду зазначене та на підставі ст. 133, 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути порівно сплачений таким судовий збір у розмірі 1 073 грн. 60 коп. На підставі наведеного та

Outcome: partial