Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-24 00:00:00

26.05.2023 [PERSON] здав на пошту позов, в якому вказує, що 05.11.2021 між ним і відповідачем укладено договір позики, відповідно до умов якого останній отримав 2000 доларів США зі строком повернення половини суми позики до 30.08.2022, а решти до 30.12.2022. Факт отримання [PERSON] коштів підтверджується розпискою. У зв`язку з тим, що відповідач у визначений строк кошти не повернув, у нього станом на 23.05.2023 утворилася заборгованість за договором у сумі 4188 доларів 94 центи США, яка складається з: 2000 доларів США основна сума боргу, 105 доларів 24 центи США інфляційні втрати, 33 долари 70 центів США 3% річних, 2050 доларів США пеня. Посилаючись на викладене, а також на те, що з урахуванням економічної ситуації він зменшує розмір пені на 1000 доларів США, [PERSON] просить стягнути з [PERSON] 3188 доларів 94 центи США боргу. Ухвалою судді Білопільського районного суду від 01.06.2023 відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився. Його представник адвокат Маківський О.В. позов підтримав у повному обсязі та просив задовольнити, проти постановлення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання останній відсутній, інформації щодо\~своєї адреси\~суду не\~надав,\~а тому\~відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається, що судова повістка вручена йому належним чином (а. с. 20, 22, 32). У зв`язку з тим, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання відповідач у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки не повідомив, відзиву не подав, за згодою представника позивача було проведено заочний розгляд справи. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 05.11.2021 між [PERSON] і [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якої останній отримав безвідсоткову позику в сумі 2000 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 53000 грн. (а. с. 13-14). Згідно з п. 2.2, 2.3, 3.3 договору позики факт передачі позикодавцем суми позики засвідчується розпискою позичальника. Повернення отриманих сум здійснюється позичальником рівними частками 200 доларів США протягом 10 місяців відповідно до наступного графіка: 30.08.2022 1000 доларів США, 30.12.2022 1000 доларів США. У випадку порушення позичальником графіка повернення отриманих сум, зазначених у пункті 2.3 договору, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню з розрахунку 0,5% від вчасно неповернутих сум позики за кожний день прострочення. 05.11.2021 [PERSON] склав розписку, згідно з якою відповідно до договору від 05.11.2021 він взяв у [PERSON] у борг 2000 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 53000 грн., які зобов`язується повернути до 30.12.2022 (а. с. 15). Отримані кошти [PERSON] до цього часу не повернув. Як вбачається з розрахунку позивача станом на 23.05.2023 заборгованість [PERSON] за договором позики становить 4188 доларів 94 центи США, яка складається з: 2000 доларів США основна сума боргу, 105 доларів 24 центи США інфляційні втрати, 33 долари 70 центів США 3% річних, 2050 доларів США пеня. При цьому позивач просить стягнути з боржника лише частину заборгованості в сумі 3188 доларів 94 центи США, з яких: 2000 доларів США основна сума боргу, 105 доларів 24 центи США інфляційні втрати, 33 долари 70 центів США 3% річних, 1050 доларів США пеня. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ч. 1 ст. 627, ст. 629 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (абз. 1 ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки в позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Саме такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12.11.2020 у справі №154/3443/18. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Згідно з ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 №15-93, Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. У ст. 553 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено в договорі, чинне законодавство не містить. З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана в позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Саме такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №14-134цс18. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №14-134цс18 вказано, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми в гривні стягувачеві має бути перерахована вказана в резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. З огляду на положення ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 05.10.2022 у справі №463/9914/20, за значено, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті (гривні), а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація в цьому випадку застосуванню не підлягає. Оскільки в даному випадку відбулося прострочення грошового зобов`язання, яке визначене договором в іноземній валюті, тому індексація в цьому випадку застосуванню не підлягає. Згідно з п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Судом встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики іноземної валюти, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані в позику, не повернуті, прострочення виконання грошового зобов`язання виникло після 24.02.2022, а тому враховуючи встановлену ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину позов слід задовольнити частково та з відповідача на користь позивача стягнути заборгованість у валюті, визначеній договором. При зверненні до суду позивач повинен був сплатити 1166 грн. 20 коп. судового збору. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам (62,7%) слід також стягнути 731 грн. 21 коп. понесених і документально підтверджених судових витрат, які складаються зі сплаченого судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial