Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-02 00:00:00

[PERSON] звернулась із позовом до Фізичної особи - підприємця [PERSON] , в якому просила стягнути з відповідача на її користь 136 000,00 грн. заподіяної шкоди за оплачену, але не виконану роботу з виготовлення та монтажу меблів. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що на початку вересня 2021 року позивач уклала усний договір з відповідачем на виготовлення меблів, а саме на виготовлення: кухні, шафи, комоду, тумби в санвузол 1, тумби в санвузол 2, мийки, стільниці, змішувачу, шафи під сходами. Загальна вартість робіт (виготовлення обумовлених меблів та їх монтаж у строк до кінця 2021 р.) сторонами була визначена в розмірі 282 990,00 грн. Позивач зазначає, що здійснила плату на виконання умов договору в розмір 100%, однак відповідачем частково було виконано роботу з виготовлення та монтажу шафи, комоду, частково виготовив кухню, тумбу в санвузол 1, тумбу в санвузол 2, не виготовлено стільниці, мийки, змішувача, шафи під сходами, тобто позивач оцінює невиконану роботу відповідача на суму 136 000 грн. 23.05.2023 року за вказаною позовною заявою відкрито провадження та вирішено подальший розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцезнаходження відповідача направлялись ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками, які повернулися з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Отже зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини п`ятої статті 279 ЦПК України. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Позивач зазначає, що 19.09.2021 р. уклала із відповідачем усний договір на виготовлення меблів, тобто в розумінні ЦК України договір побутового підряду. Відповідно до ст. 865 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір побутового підряду є публічним договором. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Відповідно до п. 7 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», або іншими документами (далі - розрахунковий документ). 19.09.2021 р. відповідачем було видано квитанцію до прибуткового касового ордеру, якою засвідчено отримання від позивача суму в розмірі 160 000,00 грн., підстава: «меблі». Отже, судом встановлено на підставі наявних у справі доказів, що між сторонами 19.09.2021 р. дійсно укладено усний договір побутового підряду, за ціною договору у розмірі 160 000,00 грн. Посилання позивача, що ціна договору між сторонами була визначена в розмірі 285 990,00 грн. не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки надана позивачем квитанція про перерахування на картковий рахунок відповідача суми в розмірі 50 251,26 грн. здійснено від імені [PERSON] , який не є ні стороною договору побутового підряду, ні учасником у даній справі. Крім того, позивачем надано скріншоти листування з мобільного додатку з абонентом « [PERSON] ))», які, за посиланням позивача, мають доводити обставини того, що відповідачем умови договору побутового підряду виконувались неналежним чином. Однак, роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», тобто не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки в такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа, він не захищений від внесення правок і викривлення. Вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 червня 2019 року у справі № 904/2882/18, від 24 вересня 2019 року у справі № 922/1151/18, від 28 грудня 2019 року у справі № 922/788/19, від 16 березня 2020 року у справі № 910/1162/19. Позивач зазначає, що відповідач ухилявся від виконання умов договору, через що остання була вимушена звернутись до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, на підтвердження чого надано витяг з ЄРДР, тобто відкрито кримінальне провадження № 12022060400001247 за ознаками вчинення кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 190 КК України. Відповідно до ст. 872 ЦК України якщо підрядником були допущені істотні відступи від умов договору побутового підряду або інші істотні недоліки в роботі, виконаній із матеріалу замовника, він має право вимагати за своїм вибором: 1) виготовлення іншої речі з однорідного матеріалу такої самої якості; 2) розірвання договору та відшкодування збитків. За розрахунком позивача, відповідачем не виконано робіт на суму 136 000,00 грн., при цьому належним чином повідомлений відповідач зворотного суду не довів, спростування наведеної позивачем суми не надав. Разом з тим, суд зазначає, що на сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt). Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Також такий стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Відповідний підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, в рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN» ) ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що між сторонами був укладений усний договір побутового підряду, позивачем на виконання умов якого було передано відповідачу грошову суму у розмірі 160 000,00 грн., з боку відповідача умови договору виконувались неналежним чином, а тому за розрахунком позивача невиконаною залишилась робота на суму 136 000,00 грн., розмір якої відповідачем під час судового розгляду не спростований, а тому позов [PERSON] до Фізичної особи - підприємця [PERSON] про захист прав споживачів підлягає задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 1073,6 грн.

Outcome: approved