Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача та просила визнати недійсним договір відновлювальної кредитної лінії (з усіма додатками до нього) №935/2-034 від 11.07.2007 року укладений між [PERSON] та АТ «Альфа-Банк». Свої вимоги позивач мотивує тим, що 11.07.2007 року між УКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк» та нею було укладено договір №935/2-034, згідно з яким [PERSON] отримала кредит. 13.04.2021 року позивач та її чоловік [PERSON] з ПАТ «Укрсоцбанк» уклали договір про зміну позичальника у зобов`язанні з неї на її чоловіка [PERSON] . Позивач зазначає, що кредитний договір прямо впливає на її права, оскільки через порушення її чоловіком зобов`язань за кредитним договором виникла заборгованість, яка в подальшому може бути стягнута шляхом продажу майна, яке набуте нею з чоловіком [PERSON] у шлюбі. Вважає, що положення договору №935/2-034 від 11.07.2007 року, а саме п.п. 1.1.1, 3.3.6.1, 3.3.15, 3.3.17, 2.4, 2.5 є непропорційними та призводять до дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальнику, а також суперечить принципам розумності і добросовісності, оскільки встановлює вимог щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання або неналежного виконання позичальником зобов`язань за цим договором. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 13.03.2023 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 20.07.2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Від відповідача у встановлений законом строк відзив не надійшов. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 627 та ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Встановлено, що 11.07.2007 року між УКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк» та [PERSON] було укладено договір №935/2-034, згідно з яким [PERSON] отримала кредит. 13.04.2021 року позивач та її чоловік [PERSON] з ПАТ «Укрсоцбанк» уклали договір про зміну позичальника у зобов`язанні з неї на її чоловіка [PERSON] . Позивач зазначає, що кредитний договір прямо впливає на її права, оскільки через порушення її чоловіком зобов`язань за кредитним договором виникла заборгованість, яка в подальшому може бути стягнута шляхом продажу майна, яке набуте нею з чоловіком [PERSON] у шлюбі. Вважає, що положення договору №935/2-034 від 11.07.2007 року, а саме п.п. 1.1.1, 3.3.6.1, 3.3.15, 3.3.17, 2.4, 2.5 є непропорційними та призводять до дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальнику, а також суперечить принципам розумності і добросовісності, оскільки встановлює вимог щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання або неналежного виконання позичальником зобов`язань за цим договором. Позивач просить визнати недійсним договір відновлювальної кредитної лінії (з усіма додатками до нього) №935/2-034 від 11.07.2007 року укладений між [PERSON] та АТ «Альфа-Банк», на що слід зазначити наступне. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що в силу вимог ст.6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як вбачається зі змісту оспорюваного договору, в ньому встановлено всі істотні умови для такого виду договору, відповідно до вимог чинного на той час законодавства та інших нормативно-правових актів. Вся необхідна інформація про умови отримання кредиту, а саме: про умови надання споживчого кредиту, графік погашення і суми щомісячних платежів, про необхідність сплати комісійної винагороди банку, тощо, яка передує укладенню договору, була надана позичальнику, що підтверджується дослідженими судом доказами. Підписуючи оспорюваний договір, сторони дійшли згоди щодо укладання договору на зазначених у ньому умовах, в тому числі і сплати комісійної винагороди банку, а відтак, з власної ініціативи визначили для себе правила подальшої поведінки. Доказів того, що під час підписання оспорюваного кредитного договору позивач була обмежена у праві вибору кредитної установи та умов кредитування чи що є інші умови, які є несправедливими, матеріали справи не містять. Крім того, відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Згідно зі ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зі спірного кредитного договору вбачається, що він підписаний сторонами без будь-яких застережень та зауважень, що свідчить про вільне волевиявлення сторін при його укладанні. Належних та допустимих доказів того, що відповідачем та/або позивачем в момент підписання даного кредитного договору було недодержано вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, матеріали справи не містять. Враховуючи викладені обставини, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає, що позивач не довела належними і допустими доказами наявність обставин, що свідчать про недійсність оспорюваного договору в частині так і в цілому, в зв`язку з чим суд не вбачає підстав для задоволення позову. Згідно з ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд цивільної справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Крім того, однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, в суду немає правових підстав для задоволення позову (правова позиція міститься в постанові Верховного суду України від 25.12.2013 року в справі № 6-94цс13). Стороною позивача не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим щодо нього, а всі твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як його спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов`язань. Під час розгляду справи суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Outcome: dismissed