Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-30 00:00:00

01.09.2021 позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та просив стягнути з відповідачів заборгованість за надані комунальні послуги, а також судові витрати, і в обґрунтування заявлених вимог зазначає наступне. Концерном «МТМ» у період з 01.10.2014 по 01.08.2021 надано послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у приміщення, яке розташоване за адресою місця реєстрації відповідачів: [ADDRESS] , особовий рахунок № [NUMBER] , однак сплачено було частково, тому просили стягнути заборгованість в розмірі 29760,04 грн. Ухвалою суду від 31.07.2023 справа в частині позову до [PERSON] була закрита у зв`язку з її смертю. Вищевказана справа була призначена до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, у судове засідання учасники справи не з`явилися, належним чином були повідомлені про розгляд справи, представник позивача просив справу слухати за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Від відповідач а [PERSON] \~надійшов відзив\~на позов\~та клопотання\~про застосування\~строків позовної\~давності. Відповідач заперечувала проти вимог, просила відмовити в їх задоволенні, оскільки позивачем не надано договору, технічної документації щодо надання послуг. В силу\~ст.ст.\~280-281\~ЦПК України\~суд ухвалив\~розгляд справи\~проводити у\~заочному порядку,\~у відповідності\~до ч.\~8\~ст.\~178,\~ч.\~5\~ст.\~279\~ЦПК України,\~за наявними\~ матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.\~ Відповідно до ст.ст.\~67,\~68 ЖК України, наймачі (власники) квартир зобов`язані щомісяця своєчасно вносити плату за комунальні послуги, до числа яких входять послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води. Статтею 64 ЖК України визначено, що члени сім`ї наймача, що проживають спільно з ним, несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з договору найму житлового приміщення. За правилами\~ст. 19 Закону України «Про теплопостачання»\~споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Споживач згідно ч. 3\~ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~зобовязаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. За нормами\~ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. За змістом ч. 3 ст. 24 Закону України «Про теплопостачання»\~споживач теплової енергії зобов`язаний своєчасно укласти договір з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії. Судом встановлено наступне. Відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.9-11). Концерном «МТМ» у період з 01.10.2014 по 01.08.2021 надано послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у приміщення, яке розташоване за адресою місця реєстрації відповідачів: [ADDRESS] , особовий рахунок № [NUMBER] . Відповідачі як споживачі цих послуг частково здійснили оплату за надані послуги. З 01.10.2014 по 01.08.2021 - нараховано 35963,91 грн., сплачено 4767,65 грн., нараховано субсидію 1436,22 грн., станом на 01.08.2021 заборгованість складає 29760,04 грн. Відповідно до п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. \~ \~ \~ \~Положеннями статей 322 ЦК України, 162 ЖК України передбачено обов`язок власника утримувати майно, що йому належить, та оплачувати комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з п.п. 18, 20 Правил, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Відповідно до ст.ст.67, 68, 162 ЖК УРСР (станом на час виникнення спірних відносин), плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач (власник) зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Згідно із ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом. Квартира відповідачів підключена до мережі централізованого опалення і постачання гарячої води, безперервну роботу і обслуговування якої забезпечує позивач. Ці послуги у зазначений період надавалися і споживалися, з приводу неналежної якості послуг або їх відсутності відповідачі до позивача не звертаися. Факт отримання вказаних послуг не спростований, докази того, що у квартирі відсутнє (відключене у встановленому порядку) централізоване опалення чи гаряче водопостачання відсутні, за спожиті послуги відповідно до особового рахунку позивачем нараховувалась помісячна плата, однак відповідачі оплату за спожиту теплову енергію в повному обсязі не здійснювали. Досліджуючи доводи відповідача в частині застосування строку позовної давності, суд виходить з наступного. Пунктом 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованоїЗаконом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції (далі Конвенція), яка набрала чинності для України 11.09.1997, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 51 рішення від 22.101996 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Відповідно достатті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше регулятивне, друге охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). З матеріалів справи вбачається, що позивач просив стягнути заборгованість, яка виникла з 01.10.2014. Таким чином, строк позовної давності для звернення з позовом до суду щодо платежів за жовтень 2014 року сплив у листопаді 2017. До суду позивач звернувся 01.09.2021, тобто з пропуском строку позовної давності щодо платежів, які мали сплачувати відповідачі. 30.03.2020 Верховна Рада прийняла закон № 540-IX (набрав чинності 02.04.2020), який продовжив низку процесуальних та інших строків (зокрема, позовну давність) на строк дії карантину. З урахуванням зазначеного, застосуванню підлягає строк позовної давності, щодо платежів, які мали бути сплачені до 02.04.2017. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що за період 01.03.2017 по 01.08.2021 нараховано 21398,41 грн., сплачено 4767,65 грн., з урахуванням чого сума заборгованості складає. Відтак, застосування строку позовної давності, про яке просив відповідач підлягає частковому задоволенню, та стягненню заборгованості в розмірі 21398,41 грн. У зв`язку з частковим задоволенням позову, відповідному зменшенню у порядку ст. 141 ЦПК України підлягає і сума судового збору, стягнена з відповідачів (позов задоволено на 72%).

Outcome: partial