Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-18 00:00:00

24.09.2015 позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, які надаються за адресою: [ADDRESS] , в сумі 18 680,46 грн та інфляційних втрат в розмірі 11 878,22 грн. В обгрунтування вимог позову вказував, що відповідач [PERSON] користувалась наданими послугами, претензій неякісного, неповного чи несвоєчасного надання послуг не пред`являла, проте рахунки на сплату за житлово-комунальні послуги сплачувала нерегулярно. Відповідно до рахунку та квитанції за червень 2015 року станом на 01.07.2015 заборгованість відповідача склала 18 680,46 грн. 25.05.2016 Оболонський районний суд міста Києва ухвалив заочне рішення у справі №756/12750/15-ц про стягнення з [PERSON] , ідентифікаційний номер невідомий, на користь Житлово-будівельного кооперативу «Академічний-15», код ЄДРПОУ 20033591, заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг у сумі 18 680 (вісімнадцять тисяч шістсот вісімдесят) гривень 46 коп., інфляційні витрати в сумі 11 878( одинадцять тисяч вісімсот сімдесят вісім) гривень 22коп. та судовий збір 1218 (одна тисяча вісімнадцять) гривень 00 коп. (а.с. 49-51). 26.08.2022 ухвалою Оболонського районного суду міста Києва постановлено заочне рішення від 25.05.2016 у справі за позовом Житлово-будівельного кооперативу «Академічний-15» до [PERSON] про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги скасувати (а.с. 127-128). Ухвалою суду від 17.02.2023, яка відображена у протоколі судового засідання, постановлено замінити відповідача [PERSON] на її правонаступника - [PERSON] . Під час розгляду справи по суті представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, окрім того, просили застосувати наслідки пропуску позовної давності. Судом, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, встановлено наступні фактичні обставини. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV (у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) та Законом України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року №2189-VIII (введений в дію з 01 травня 2019 року, крім: ст. 1, ч. 1 ст. 2, ст. ст. 3-7, 9, 11, 12, ч. 2 ст. 26, ст. 27 та 29 (в частині регулювання послуги з управління багатоквартирним будинком), ч. 2 ст. 2, ч. ч. 3 та 4 ст. 8, ч. ч. 2 та 3 ст. 10, ст. 15, ч. ч. 1, 3 та 5 ст. 16, ст. 18, ч. 5 ст. 28, які введені в дію 10 червня 2018 року). Суб`єктами Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (ст. 1, ч. 2 ст. 3, ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги"). Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року №2189-VIII учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Ч. 1 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV та ч. 1 ст. 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року №2189-VIII передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Проте відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV, п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року №2189-VIII споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Водночас такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV та п. 5 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року №2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Отже, згідно з наведеними законодавчими нормами споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Як передбачено ст. 162 ЖК України, власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Згідно зі ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В ухвалі ВССУ від 20 листопада 2013 року у справі № 6-29503св13 зазначено, що у разі, коли жиле приміщення належить особі на праві приватної власності, то учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення є саме ця особа (стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні, у таких випадках визначається його власником і обов`язки з оплати вказаних послуг виникають у них лише перед останнім (стаття 156 ЖК України). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 24.09.2001 [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 10). Згідно з свідоцтвом про смерть [PERSON] померла [INFO] (а.с. 109). [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 29.03.2012 на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с. 110). Отже, судом встановлено, що відповідач [PERSON] є споживачем житлово-комунальних послуг, які надає позивач. Оскільки позивачем надавались житлово-комунальні послуги споживачу, який отримував вказані послуги і користувався ними за адресою [ADDRESS] , у відповідача [PERSON] виник обов`язок оплатити ці послуги. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Так, відповідно до розрахунку боргу, наданого позивачем, за адресою: [ADDRESS] за період з 01.01.2012 по 31.08.2015 утворився борг у розмірі 18 680,46 грн. При цьому, інфляційні втрати за вказаний період складають 11 878,22 грн. Представником відповідача заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду 24.09.2015, а борг просить стягнути з січня 2012 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Частиною 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В свою чергу ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до розрахунку заборгованості наданого позивачем заборгованість за спожиті з січня 2012 року по серпень 2015 року житлово-комунальні послуги становить 18 680,46 грн. Позивач звернувся із даним позовом до суду 24.09.2015. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що вимоги в частині стягнення заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення за період з січня 2012 року по вересень 2012 року у розмірі 15 929,84 грн заявлено позивачем з пропуском строку позовної давності. Позивач не надав суду доказів поважності причин пропуску строку позовної давності та не просив про їх поновлення. Окрім того, представником позивача до суду подано заяву 24.05.2023, де останній вказує, що за даними ЖБК «Академічний-15» сума заборгованості у графі за березень 2012 року в розмірі 15 288,28 грн є заборгованістю зі сплати внесків на утримання будинку та придубинкових територій, за спожиті комунальні послуги, яка виникла по спірній квартирі за період з 2007 року по 2012 рік (а.с. 187). Згідно з ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У відповідності до роз`яснень, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Зважаючи на те, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за спожиті до жовтня 2012 року житлово-комунальні послуги у розмірі 15 929, 84 грн грн з пропуском строку позовної давності, то суд дійшов висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі 2 750,62 грн ( 18 680,46 грн - 15 929,84 грн = 2 750,62 грн). Оскільки, внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц. Як убачається із розрахунку індекс інфляції у розмірі 11 878,22 грн за період з січня 2012 року по серпень 2015 року нараховано на суму заборгованості у розмірі 18 680,46 грн. Зважаючи на те, що до позовних вимог в частині стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги за період з січня 2012 року по вересень 2012 року у розмірі 15 929,84 грн застосовано строки позовної давності і відповідачами заявлено про застосування строків позовної давності, суд за результатами проведеного перерахунку дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення індексу інфляції за період з жовтня 2012 року по серпень 2015 року підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі 2133,75 грн. З урахуванням викладеного, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог ЖБК «Академійчний-15», стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги у сумі 2 750,62 грн та втрати від інфляції у сумі 2 133,75 грн, а всього 4 884,37 грн. Інші наявні в матеріалах справи докази, які було надано учасниками справи, висновків суду не спростовують. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial