Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-06 00:00:00

16.03.2023 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Державної організації «Комбінат «Айстра» Державного агентства резерву України (далі ДО «Комбінат «Айстра»), в якій просить поновити її на роботі з дати звільнення на посаді заступника директора з правових питань, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі, моральну шкоду у розмірі 30 000,00 грн. та документально підтвердженні понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 06 березня 2023 року відповідно до наказу т.в.о. директора ДО «Комбінат «Айстра» від 03 березня 2023 року №20-к «Про звільнення [PERSON] » позивача було звільнено з роботи з посади заступника директора з правових питань на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату. Позивач вважає скорочення її посади є формальним з метою позбудитися відповідного працівника - позивача по справі та було здійснено з порушенням норм чинного законодавства які виразились в тому, що позивачу не запропоновано всі вакантні посади на підриємстві. Відповідачем було порушено її законні трудові права, що виразилися у безпідставному та незаконному звільненні з роботи, внаслідок чого позивач втратила заробіток, який є джерелом засобів забезпечення нормальних життєвих умов, зазнала стійких моральних переживань, втрату нормальних життєвих зв`язків, спокою, породило невпевненість у майбутньому, що вимагало додаткових зусиль для організації свого життя. Моральні страждання позивача посилювались постійним нервовим стресом. Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 17.03.2023 року, позовна заява [PERSON] , залишена без руху, оскільки була подана з порушенням ч. 4 ст. 177 ЦПК України. У встановлений строк позивачем виправлені недоліки. Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27.03.2023 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Відповідно до ч. 5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу без виклику сторін за наявними у справі матеріалами. 05.05.2023 року від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву (з додатками), в якому останній просить відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві (а.с.91-93), а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. (а.с.105) 09.05.2023 року від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій викладені заперечення щодо зазначених у відзиві обставин та в якій позивач просить позовні вимоги задовольнити, з підстав викладених у відповіді на відзив (а.с.108-110). 17.05.2023 року від представника відповідача на адресу суду надійшло заперечення проти відповіді на відзив на позовну заяву з додатками (а.с.119-120). 30.06.2023 року і 25.07.2023 року від представника відповідача на адресу суду надійшли клопотання про подання доказів, понесених судових витрат. (а.с.135-138, 141-144) 11.07.2023 року і 04.08.2023 року від позивача на адресу суду надішли заперечення на клопотання відповідача про подання доказів, понесених судових витрат. (а.с.139, 145-146) Суд, вивчивши клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, приходить до наступного висновку. Суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 ЦПК України. Згідно з ч.ч. 5, 7 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву. Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 6 ст. 279 ЦПК України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Так, спрощене провадження, як з викликом, так і без виклику сторін спрямоване на всебічний, повний та об`єктивний розгляд справи з дослідженням всіх наданих сторонами доказів, вивченням всіх заяв сторін по суті справи, тобто спрощене провадження без виклику сторін не є провадженням в якому розглядаються безспірні вимоги. Відтак, сторони не позбавлені можливості викласти свої доводи, аргументи, міркування, заперечення у письмових заявах по суті справи, надавати суду свої докази на спростування взаємних вимог та заперечень у строки визначені судом або законом, та в повній мірі користується правами, передбаченими ЦПК України. Усі наявні у сторін докази безперешкодно можуть бути надані ними суду в межах розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмовому провадженні). В ухвалі Великої Палати Верховного суду від 14.05.2019 у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18), зазначено, що бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги предмет, підстави та характер спірних правовідносин, склад учасників справи, суд не вбачає обґрунтованих підстав для розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та приходить до висновку про залишення клопотання без задоволення. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ст. 8 Конституції України визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України (ч. 1 ст. 9 Конституції України). Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, закріплено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя працівників, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. (ст. 1 КЗпП України) Судом встановлено, що [PERSON] з 01.02.2022 року працювала у Державній організації «Комбінат «Айстра» Державного агентства резерву України на посаді виконуючої обов`язки заступника директора з правових питань, що підтверджується копією наказу «Про прийом на роботу [PERSON] » №16-К від 31.01.2022 року та копією трудової книжки [PERSON] (а.с. 22, 55-56). Відповідно до копії наказу «Про звільнення [PERSON] » №20-К від 03.03.2023 року [PERSON] , виконуючу обов`язки заступника директора з правових питань Державної організації «Комбінат «Айстра» Державного агентства резерву України, звільнено з роботи з 06 березня 2023 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Підстава: наказ ДО «Комбінат «Айстра» від 29.08.2022 року № 18/1-ОД; наказ ДО «Комбінат «Айстра» від 05.09.2022 року № 20-ОД; наказ ДО «Комбінат «Айстра» від 07.11.2022 року № 25-ОД; наказ ДО «Комбінат «Айстра» від 20.12.2022 року № 94-АГ; наказ ДО «Комбінат «Айстра» від 03.01.2023 року № 02-АГ; повідомлення про майбутнє вивільнення від 03.01.2023 року №1. Бухгалтерії здійснити нарахування сум, належних до виплат при звільненні, в тому числі компенсацію за 12 (дванадцять) календарних днів невикористаної основної та додаткової відпусток, та виплатити [PERSON] повний розрахунок при звільненні до 06.03.2023 року включно. (а.с. 16) Як вбачається з розрахункових листів [PERSON] при звільненні було нараховано та випалачено заробітну плату за січень 2023 в розмірі 19312,48 грн, за лютий 2023 року в розмірі 19312,48 грн. (а.с.65,66) Стаття 40 КЗпАП України передбачає розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця. Відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Як зазначено в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2018 року в справі № 501/2482/15-ц (провадження № 61-757св17) зазначено, що «за правилами, передбаченими пунктом 4 частини першої статті 36, пунктом першим статті 40 КЗпП, підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 статті 40 КЗпП, допускається, якщо не можливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація, або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення». Згідно частини другої статті 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Наведені правові висновки викладено в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року у справі № 444/2600/19 (провадження № 61-13999св20), від 22 липня 2021 року у справі № 456/57/20 (провадження № 61-6288св21), від 23 липня 2021 року у справі № 766/12805/19 (провадження № 61-7098св21), від 27 серпня 2021 року у справі № 712/10548/19 (провадження № 61-10299св21), від 09 грудня 2021 року у справі № 646/2661/20 (провадження № 61-7496св21), від 24 січня 2022 року у справі № 358/404/20 (провадження № 61-15621св21). Наказом ДО «Комбінат «Айстра» №20-ОД від 05.09.2022 року «Про затвердження штатного розпису» було затверджено і введено в дію з 01 вересня 2022 року штатний розпис ДО «Комбінат «Айстра» у кількості 63 штатних одиниць з місячним фондом заробітної плати 317 307,04 грн. Пунктом 2 цього наказу визначено скоротити у підрозділі «Адміністративний персонал» посади «заступника директора» у кількості 1 штатної одиниці, «заступника директора з правових питань» у кількості 1 штатної одинці, у підрозділі «Операційний персонал» посаду «диспетчер» у кількості 1 штатної одиниці. (а.с.18) Організаційно - штатні зміни у ДО «Комбінат «Айстра» розпочалися з наказу від 27.07.2022 року №16-Д, яким вже було заплановане скорочення 7 посад, серед яких посада «заступника директора з правових питань» у кількості 1 штатної одиниці, який [PERSON] особисто погодила та була повністю обізнана з його змістом. (а.с.31) Відповідно до ч. 3 ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. 03.01.2023 року відповідно до копії наказу ДО «Комбінат «Айстра» №02-АГ було прийнято рішення про завершення організаційно-штатних і адміністративно-управлінських змін та проведення звільнення працівників, за яким визначено звільнення [PERSON] у зв`язку із скороченням її посади, із змістом якого позивач була обізнана особисто про що сама розписалась 03.01.2023 року. (а.с.94-95 ) Отже, звільнення [PERSON] з посади заступника директора з правових питань в ДО «Комбінат «Айстра» було здіснено з дотриманням строків визначених ст.49-2 КЗпП. За приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Листом №1 від 03.01.2023 року з яким позивач особисто ознайомилась, про що свідчить її підпис та листом № 133 від 02.03.2023 року [PERSON] було запропоновано усі наявні вакантні посади у ДО «Комбінат «Айстра». (а.с.43, 44) Твердження [PERSON] , що запропоновані вакантні посади були вибірковими, а саме не запропоновано їй вакантну посаду «уповноваженого з антикорупційної діяльності 1 категорії», спростовуються наказом №17-к від 01.03.2023 року, відповідно до якого [PERSON] була переведена на посаду фахівця з публічних закупівель 1 категорії і залишено за нею виконання обов`язків упоноваженого з антикорупційної діяльності 1 категорії, тимчасово, на період відпустки основного працівника по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, на умовах суміщення. (а.с.47) Верховний Суд в своїй правовій позиції, що викладена у Постанові від 29.01.2020 у справі № 761/41149/16-ц, зазначив, що при вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота. Також зазначив, що власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. В свою чергу, Верховний Суд розтлумачив поняття «всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник» - ті посади, які відповідають кваліфікації працівника (Постанова від 17.03.2021 у справі № 335/6370/15-ц) Таким чином, відповідач виконав свій обов`язок, запропонувавши всі наявні вакантні посади, на що вказує підпис [PERSON] в листі №1 від 03.01.2023. Заяви про переведення на запропоновану роботу чи про відмову до організації не надходило. У справі № 199/1144/15-ц, Постановою Верховного Суду від 19.10.2022, визначена правова позиція, якою встановлено, що застосування статті 42 КЗпП України можливе серед працівників, які обіймають ідентичні (тотожні, однакові) посади. У разі незаконного звільнення працівника з роботи його порушене право підлягає захисту шляхом поновлення на попередній роботі, тобто на посаді, з якої його було незаконно звільнено, крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації. Подібна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № П/9901/101/18, постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 826/12916/15, від 06 березня 2019 року у справі №824/424/16-а, від 13 березня 2019 року у справі № 826/751/16, від 07 липня 2020 року у справі № 811/952/15. Водночас поновлення позивача на посаді, яку він не обіймав до звільнення, суперечить єдиному можливому способу захисту її порушеного права, який закріплений у частині першій статті 235 КЗпП України та спрямований на повернення сторін трудового спору (працівника і роботодавця) у положення, яке існувало на день звільнення. Поняття рівнозначної посади визначено виключно в п. 6 ст. 2 Законі України «Про державну службу» рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів. Посилання позивача на порушення норми ст. 42 КЗпП України щодо кола працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду, оскільки займана позивачем посада на підприємстві була єдиною й будь-яка перевага в цьому випадку не могла бути реалізована, тому у відповідача не було підстав для з`ясування наявності у позивача переважного права на залишення на роботі та застосування статті 42 КЗпП України. (Дана позиція узгоджується Постановою Верховного Суду, справа № 359/2467/20, від 29 вересня 2022 року) Суд враховує, що в процесі працевлаштування осіб, які підлягають звільненню у зв`язку зі скороченням штату, на вакантні посади і робочі місця, не діють правила про перевагу на залишення на роботі, встановлені ст. 42 КЗпП України, а відтак не заслуговують на увагу суду доводи позивача про те, що вона має переваги при прийнятті на роботу через наявність високої кваліфікації, оскільки ніяких переваг на працевлаштування, на переведення на іншу роботу в разі звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України у такому випадку не встановлено, тобто переважне право на залишення на роботі не тотожне переважному праву на працевлаштування на нову посаду. Згідно з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними в постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц (провадження № 61-312св17), від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18), від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18 (провадження № 61-393св19), від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17 (провадження № 61-8393св20), суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення. На переконання суду, належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог стороною позивача суду надано не було, а стороною відповідача, в свою чергу, надано суду достатні докази, які поза розумним сумнівом доводять правомірність дій відповідача при вивільненні позивача в зв`язку зі скороченням штату. Більш того, на думку суду, вимога про поновлення на тій же посаді є некоректною, оскільки суперечить ст. 235 КЗпП України. При цьому, суд не може вийти за межі позовних вимог та усупереч принципу диспозитивності самостійно обрати правову підставу та предмет позову. Суд також відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Аналізуючи всі доводи учасників справи, суд приймає до уваги висновки, викладені в рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що процедуру звільнення позивача із роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України було проведено відповідно до вимог закону, порушень трудових прав позивача з боку відповідача не доведено, судом не встановлено, а тому підстав для поновлення позивача на роботі, суд не вбачає, тобто відсутні підстави і для стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного, моральної шкоди, в зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог в слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову позивачеві в задоволенні позову в повному обсязі, витрати зі сплати судового збору з відповідача стягненню не підлягають. Представником відповідача у відзиві заявлено відомості про понесені витрати на правничу допомогу, суд, на підставі ч.2 ст.127 ЦПК України, вважає за можливе продовжити процесуальний строк подачі доказів на їх підтвердження. У відповідності до ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Статтею 137 ЦПК України встановлено: витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Так, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідчем надано до суду договір про надання правової (правничої) допомоги та послуги адвоката № 014/2023 від 01 травня 2023 року (а.с.102-103), акт-рахунок №1 надання послуг адвоката та правничої допомоги від 12.06.2023 року (а.с.137), платіжне доручення №119 від 14.06.2023 року про сплату позивачем послуг адвоката згідно договору про надання правової (правничої) допомоги та послуги адвоката № 014/2023 від 01.05.2023 року в сумі 5000 грн. 00 коп. (а.с.136), акт-рахунок №3 надання послуг адвоката та правничої допомоги від 19.07.2023 року (а.с.142) та інформаційне повідомлення про зарахування коштів №21/07/2023№149 від 25.07.2023 року нам виконання договору № 014/2023 від 01.05.2023 року в сумі 5000 грн. 00 коп. (а.с.143). З урахуванням обставин ч.3 ст. 141 ЦПК України, беручи до уваги фактично витрачений час, обсяг наданої допомоги, понесених витрат, їх пропорційність, значення справи для сторін, суд вважає за необхідне зменшити правничу допомогу і стягнути з позивача на користь відповідача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн. 00 коп., оскільки вони підтверджені належними, достовірними та допустимими доказами.

Outcome: approved