Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Запорізька міська рада, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради № 350/4 від 26.09.2014 їй та членам її сім`ї, а саме її чоловіку [PERSON] , її доньки [PERSON] був виданий ордер № 600 «Г~» від 09.10.2004 на вселення в кімнату в приміщення гуртожитку жилою площею 16,8 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до чинного на той момент законодавства, вказаний ордер слугував підставою на вселення у вищевказане жиле приміщення та вищезазначених членів сім`ї позивача і проживання в ньому, що підтверджується відповідним ордером. З цього часу з моменту вселення в вищезазначену кімнату та по даний час, позивачка зареєстрована у вказаному приміщені і постійно проживає у вищезазначеній кімнаті, що підтверджується паспортом із відміткою про місце реєстрації, та довідкою про реєстрацію місця проживання особи, виданою Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради. У вказаному приміщенні позивачка разом з відповідачами проживали фактично до лютого 2016 р. Однак в лютому 2016 р. відповідачі виїхали спочатку на заробітки в російську федерацію, а в подальшому стали проживати там постійно, як їй відомо з їхніх слів, вони проживають і по теперішній час, мають своє житло, наміру повертатись в Україну не мають. Позивачка [PERSON] вказує, що вона перебуває в скрутному матеріальному становищі, в неї невелика заробітна плата, а комунальні послуги за користування житлом, де вона мешкає, складають для неї значну суму, оскільки розрахунок за комунальні послуги приходить на всіх зареєстрованих в цьому приміщенні осіб, тобто і на позивачку і обох відповідачів, в неї не вистачає достатніх засобів для свого проживання, а також для того, щоб сплачувати комунальні послуги з урахуванням зареєстрованих відповідачів, , в зв`язку з чим, в неї виникла значна сума заборгованості за надані комунальні послуги і за несплату цієї заборгованості росте і пеня. Так, заробітна плата [PERSON] складає в середньому 12 000 грн. в місць, а сума платежів за надані комунальні послуги до прикладу до травня місяця 2022 р. по вже отриманих позивачем рахунках з урахуванням за попередні періоди складає 30 287 грн., що підтверджується квитанціями відповідних організацій про надані комунальні послуги та чеками банківської установи про часткову оплату рахунків організацій, що надають комунальні послуги, які виконано наче б то від імені відповідача 1, хоча сплачувала їх позивач. Крім того, позивачка бажає намір оформити субсидію. Проте їй було повідомлено про те, що в разі якщо нею не будуть надані всі необхідні дані для вирішення питання про призначення субсидії, то субсидія їй надана не буде. Також [PERSON] вказує, що з того моменту, як відповідачі в лютому 2016 р. виселились із спірної кімнати та переїхали на постійне місце проживання в російську федерацію, вона з ними спільного господарства чи бізнесу не веде, їхні речі у вказаній кімнаті відсутні, вони втратили інтерес к даної житлової площі та вселилися знов наміру не мають. Також зазначила, що відповідачі не знялися з реєстрації вказаного житлового приміщення, що з одного боку призводить до покладання на [PERSON] надмірного та несправедливого навантаження зі сплати комунальних послуг, а з іншого боку зумовлює відмову в наданні їй житлової субсидії відповідним державним органом, а відтак, спричиняє значне погіршення її матеріального становища. Позивачка вважає, що після того, як відповідачі в лютому 2016 р. залишили своє місце проживання та реєстрації в кімнаті і переїхали на постійне місце проживання в іншу місцевість - російську федерацію, вони втратили право на проживання в кімнаті за адресою: [ADDRESS] з дня вибуття, тобто з 23.02.2016 року. Тому посилаючись на викладене, просить визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] з моменту їх переїзду в інше житло, тобто з 23.02.2016 року. Позивач [PERSON] та представник позивачці [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися судом в установленому законом порядку, заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, а також відзив на позов до суду не надавали, зі згоди позивача та її представника суд ухвалює рішення в заочному порядку, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи Запорізької міської ради у судове засідання не з`явився, про день та час судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. 19.05.2023 на адресу суду від представника територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради надійшли письмові пояснення третьої особи, відповідно до яких представник просить прийняти рішення у відповідності до вимог чинного законодавства України. Розглянути справу без участі третьої особи та копію судового рішення надіслати за адресою місцезнаходження третьої особи. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що кімната [ADDRESS] , перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради. Згідно з ордером на житлову площу в гуртожитку № 600 серії «Г~» від 09.10.2014 р., виданого на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 350/4 від 26.09.2014, [PERSON] , 1969 року народження, та членам його родини дружині [PERSON] , 1971 року народження, [PERSON] , 1990 року народження (доньки позивачки) надано право на вселення в кімнату в приміщення гуртожитку жилою площею 16,8 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі [PERSON] , [PERSON] з 27.12.2014 по теперішній час, зареєстровані у вказаній кімнаті, що підтверджується відомостями начальника відділу реєстрації фізичних осіб по Вознесенівському району управління державної реєстрації фізичних осіб департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Руденко С. від 04.04.2023. З пояснень позивачки витікає, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] (кожен з них окремо) залишили своє місце реєстрації та проживання в спірній кімнаті з лютого 2016 р., оскільки виїхали до російської федерації спочатку на заробітки, а згодом залишившись на постійне місце проживання в російській федерації, інтерес до вказаного житла вони втратили, повертатись не бажають, їхніх речей в кімнаті немає, комунальні послуги не сплачують, отже, як вказує позивачка, відповідачі втратили право на проживання в кімнаті за адресою: [ADDRESS] з дня вибуття, тобто з 23.02.2016 року. Факт не проживання відповідачів у вказаному жилому приміщенні з зазначеної дати 23.02.2016 року підтвердила допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є сусідкою [PERSON] , проживає з нею в одному блоці на одному поверху вказаного вище гуртожитку, яка достатньо часто буває за місцем проживання позивачки, постійно з нею спілкується, знає про взаємовідносини позивачки з відповідачами, отже підтвердила, що відповідачі з 23.02.2016 року залишили своє місце проживання та реєстрації в кімнаті та переїхали на постійне місце проживання в російську федерацію, інтерес до кімнати втратили, наміру знову вселитись не мають, догляд за приміщенням не здійснюють, комунальні платежі не сплачують. Відповідно до наданих позивачкою рахунків на сплату житлово-комунальних послуг, за адресою: [ADDRESS] існує заборгованість по сплаті комунальних послуг 30 287 гривень. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. За правилами статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до статті 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття (частина друга статті 107 ЖК України). Статтею 71 ЖК України встановлені загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Факт тимчасової відсутності і пов`язані з цим правові наслідки, передбачені у статті 71 ЖК Української РСР, необхідно відрізняти від факту постійної відсутності особи у закріпленому за нею житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям цієї особи на нове місце проживання в інший населений пункт чи в інше приміщення у тому ж населеному пункті. За тимчасової відсутності особа хоча фактично і не користується житловим приміщенням, проте зберігає наміри відноситися до нього як до свого постійного місця проживання. Під час вибуття особи на нове місце проживання така особа не лише втрачає право користування попереднім житловим приміщенням з моменту вибуття з нього, а й втрачає наміри ставитися до нього як до свого місця постійного проживання. Отже, за правилами частини другої статті 107 ЖК України особа втрачає право користування житловим приміщенням з дня вибуття з нього, натомість за правилами статті 71 ЖК України особа вважається такою, що втратила право користування житловим приміщенням з моменту набрання відповідним рішенням суду законної сили, оскільки саме суд має встановити відсутність у такої особи поважних причин відсутності за місцем попереднього проживання, саме з чим і пов`язується втрата права користування житлом. Таким чином, вибуття особи на постійне проживання в інше приміщення свідчить про автоматичну втрату права користування приміщення з наступного дня після такого вибуття, оскільки передбачається, що особа набула право користування іншим житлом. З огляду на викладене, суд враховує, що позивачка підставами свого позову визначила обставини не проживання відповідачів у спірній кімнаті гуртожитку з 23.02.2016 р. у зв`язку із вибуттям на інше місце постійне проживання у російську федерацію. Таким чином, суд дійшов висновку, що підставою позову є визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою у порядку ч. 2 ст. 107 ЖК України. При цьому задоволення позову про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою, у порядку частини другої статті 107 ЖК України виключає необхідність дослідження інших обставин для вирішення питання, чи втратив відповідач право користування спірним житлом за правилами статті 71 ЖК України, оскільки вибуття особи на постійне проживання в інше приміщення свідчить про автоматичну втрату права користування приміщенням з наступного дня після такого вибуття, оскільки передбачається, що особа набула право користування іншим житлом. А отже, дослідження наступних обставин після вибуття особи за іншим місцем проживання не впливає на оцінку втрати особою права користування спірним житлом. Суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, не суперечить закону та встановленим судом фактичним обставинам справи, при цьому сприятиме відновленню прав позивача. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позов підлягає задоволенню. Судові витрати позивач просить залишити за нею.

Outcome: approved