Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-27 00:00:00

У травні 2022 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду в порядку цивільного судочинства від імені [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання припиненим права користування житловим приміщенням у якому просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказували, що [PERSON] є наймачем квартири [ADDRESS] , наймачем якої також був її син [PERSON] 20.05.2011 року , син позивача уклав шлюб з [PERSON] , змінив своє прізвище на « [PERSON] » та зареєстрував місце проживання дружини [PERSON] у вказаній вище квартирі. За твердженням позивача її син та [PERSON] з початку травня 2017 року припинили сімейні відносини, при цьому остання виїхала з квартири не повідомивши про своє місце проживання. [INFO] син позивача помер. З огляду на зазначене, [PERSON] стверджує, що у зв`язку зі смертю її сина у [PERSON] припинились підстави для проживання у квартирі [ADDRESS] , оскільки припинення шлюбних відносин припинили для [PERSON] сервітут користування вказаним помешканням. Таким чином, посилаючись на норми захисту права власності та вказуючи про те, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, просила про задоволення позовних вимог. Представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві, при цьому не зміг пояснити суду про порушення якого права власності йдеться з огляду на те, що [PERSON] є наймачем квартири [ADDRESS] . Відповідач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги заперечили, вказуючи на їх безпідставності та відсутності порушеного права у зв`язку з відсутністю у [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] . При цьому, [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що є рівнозначним наймачем квартири [ADDRESS] , більше того проживає зі [PERSON] в одній квартирі, піклується про неї та не має непорозумінь із приводу користування житловим приміщенням, а тому не може зрозуміти природу та походження даного позову. Заслухавши пояснення представників сторін та [PERSON] , дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, судом встановлено наступне. 17.09.1974 року, [PERSON] та членам його сім`ї: дружині [PERSON] , сину дружини [PERSON] видано ордер №1958 на право заняття квартири [ADDRESS] . Ст. 58 ЖК УРСР визначено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле Приміщення. Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між «наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер (ст. 61 ЖК УРСР). Як вбачається із ордера, що наявний в матеріалах справи, ордер на квартиру за адресою: [ADDRESS] був виданий на ім`я [PERSON] , що був чоловіком позивачки. Вони з сином зазначені в ордері як члени сім`ї наймача. З матеріалів справи вбачається, що квартира [ADDRESS] не була приватизована, а отже після смерті [INFO] [PERSON] наймачами квартири залишились [PERSON] та [PERSON] . Судом встановлено, що 20.05.2011 року, син позивача [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , змінив своє прізвище на « [PERSON] » та зареєстрував місце проживання дружини [PERSON] у вказаній вище квартирі. Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно із положеннями ст.65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. При цьому, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку. Таким чином, [PERSON] у свій час набула право користування квартирою [ADDRESS] , як член сім`ї наймача, так само як [PERSON] була вселена та набула право користування даною квартирою, як член сім`ї наймача, а отже у своїх правах щодо користування та проживання у даній квартирі мають рівні права і обов`язки. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 22.03.2019 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 04.11.2019 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за позовом [PERSON] до [PERSON] про вселення встановлено, що [PERSON] зареєстрована у квартирі за адресою: [ADDRESS] з дотриманням встановленого законом порядку, а доводи про відсутність [PERSON] у спірному жилому приміщенні понад шість місяців без поважних причин не підтверджені безспірними доказами. Таким чином, повторні твердження позивачки та її представника у даному позові, що «з початку травня 2017 року [PERSON] забрала всі свої речі та спільне майно, набуте з чоловіком за час шлюбу, як подружжям, виїхала із квартири без повідомлення позивачки та її сина про своє подальше місце проживання і із зазначеного часу фактично не мешкає та не користується зазначеною квартирою» були предметом розгляду у справі №756/16663/17 та не знайшли свого підтвердження, а отже є безпідставними та не підлягають додатковому з`ясуванню. Статті 317, 319, 391, 395, 405, 406 ЦК України на які посилається представник позивача в позовній заяві, як на обґрунтування позовних вимог системно входять до Книги Третьої «Право власності та інші речові права» ЦК України та регламентують основні положення, захист, користування власністю. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ст.ст. 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Передумовами та підставами для захисту права власності за ЦК України у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно, оскільки підставою для звернення до суду з позовом про визнання припиненим права користування житловим приміщенням є усунення перешкод користування житловим приміщенням власнику. Виникнення права власності на нерухоме майно підтверджується правовстановлюючим документом. При цьому, відсутність такого документу свідчить про те, що у позивача не виникло права власності на таке майно і порушення його прав як власника майна не відбулося, що є підставою для відмови у задоволенні вимог, заявлених на підставі ст. 406 ЦК України. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. За ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. При цьому, суду не надано жодного належного та допустимого доказу на підтверодження не дише порушення права власності [PERSON] , але й існування у останньої самого права власності на квартиру [ADDRESS] . Таким чином, з огляду на правовий режим квартири і статус [PERSON] , як наймача, положення ініційованих нею правових норм щодо захисту права власника існуючі правовідносини не регулюють. З огляду на ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, враховуючи, що правовою підставою до задоволення позову [PERSON] зазначено правові норми - які спірні відносини не регулюють, позовні вимоги про визнання припиненим права користування житловим приміщенням [PERSON] , не підлягають задоволенню. У відповідності до положень ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За правилами п. 2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача у разі відмови в позові.

Outcome: dismissed