Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить у порядку поділу майна подружжя визнати за позивачем право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 134,5 кв.м, залишивши у власності відповідача 1/2 частину вказаного об`єкта нерухомого майна; стягнути з відповідача на її користь 10 043,36 грн на відшкодування понесених судових витрат. Заявлені вимоги мотивує тим, що 19.07.1993 між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20.06.2019 шлюб був розірваний, рішення набрало законної сили 16.10.2019. У період перебування у шлюбі, за спільні кошти за договором купівлі-продажу від 18.04.1997 №885 придбали житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказані об`єкти нерухомості були зареєстровані за [PERSON] . Оскільки у мирному порядку сторонами вирішення питання поділу спільного майна не досягнуто, посилаючись на ст. 60, 70, 71 СК України, просить задовольнити її позов. Ухвалою суду від 18.05.2023 заочне рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 01.03.2023 скасовано, розгляд справи призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 14.06.2023 відповідач надав до суду відзив на позов, згідно якого позов визнає частково. Просить визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку розташованого за адресою: [ADDRESS] житлового будинку «А-1», загальною площею 134,5 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами, а саме: погребом під частиною будівлі «а-1», погребом окремо збудованим «б-1», верандою «а1-1», прибудовою «А1-1», прибудовою «А2-1», сараєм «В-1», убиральнею «Г-1» відповідно до технічного паспорту на ім.»я [PERSON] станом на 18.09.2015 на садибний одноповерховий житловий будинок [ADDRESS] КП «Чернігівське МБТІ» Чернігівської обласної ради (Інвентаризаційна справа № 3178-11); визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку розташованого за адресою: [ADDRESS] житлового будинку «А-1», загальною площею 134,5 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами, а саме: погребом під частиною будівлі «а-1», погребом окремо збудованим «б-1», верандою «а1-1», прибудовою «А1-1», прибудовою «А2-1», сараєм «В-1», убиральнею «Г-1» відповідно до технічного паспорту на ім`я [PERSON] станом на 18.09.2015 на садибний одноповерховий житловий будинок [ADDRESS] КП «Чернігівське МБТІ» Чернігівської обласної ради (Інвентаризаційна справа № 3178-11); у задоволенні решти позовних вимог відмовити. У зв`язку з частковим задоволенням позову, стягнути половину судових витрат позивача. Крім того, стягнути з [PERSON] на його користь судовий збір за подання заяви про перегляд заочного рішення у розмірі 536,80 грн (а.с. 126-130). Позивач та її представник у судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, від представника позивача до суду надійшла заява, в якій просить розгляд справи проводити без їх участі, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, оцінивши надані докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 19.07.1993 сторони уклали шлюб, про що Виконкомом Киїнської сільської Ради народних депутатів Чернігівського району та області зроблено актовий запис № 14 від 19.07.1993 (а.с. 4). Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20.06.2019 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 5,6). Згідно договору купівлі-продажу будинку від 18.04.1997 [PERSON] купив жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 81). Згідно інформаційної довідки ТОВ «ТК ЧОБТІ» № 2859 від 19.07.2022, КП «Чернігівське МБТІ» Чернігівської обласної ради право власності на об`єкт нерухомості - вцілому будинок по [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 18.04.1997 № 885 (а.с. 7). Згідно технічного паспорту на садибний одноповерховий житловий будинок [ADDRESS] , станом на 18.05.2015, об`єкт нерухомості складається з: житловий будинок «А-1», погріб під частиною будівлі «а-1», погріб окремо збудований «б-1», веранда «а1-1», прибудова «А1-1», прибудова «А2-1», сарай «В-1», убиральня «Г-1» (а.с. 97-101). Згідно звіту про оцінку об`єкта житлової нерухомості, а саме житлового будинку загальною площею 134,5 кв.м., з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , його загальна вартість становить 1008673,00 грн (а.с. 13-33). Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При чому, ч. 2 ст. 65 СК України передбачає, що при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна - суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статті 69-70 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту). Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Зі змісту пунктів 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18. Так, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Отже, під час розгляду цивільної справи, з урахуванням наданих доказів, судом не було встановлено обставин, з якими закон пов`язує можливість зменшення частки одного з подружжя у спільній сумісній власності та відповідного збільшення частки іншого. Враховуючи, що спірний житловий будинок придбаний в період шлюбу, хоча право власності на нього зареєстровано на відповідача, та з урахуванням наведених вище положень цивільного та сімейного законодавства, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] , з урахуванням аргументів відповідача, наведених у відзиві. Задовольняючи позовні вимоги, суд, відповідаючи на доводи відповідача викладені у відзиві на позовну заяву щодо обґрунтованості висновків судового рішення, звертає увагу на положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Відповідно до ч. 1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Позивачем понесені і документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 5043,40 грн (а.с.56). Крім того, позивачем сплачено 5000,00 грн на правничу допомогу, надану адвокатом Марченко Н.М., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера від 17.10.2022 (а.с. 55). Враховуючи наявність документів, що підтверджують сплату відповідачем 6400 грн на професійну правничу допомогу, відсутність клопотання іншої сторони, передбачене ч.5 ст.137 ЦПК України про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, суд вважає, що вказані витрати є співмірними зі складністю справи та наданими послугами, часом, витраченим на надання послуг, їх обсягом (а.с.21-22), значенням справи для сторони. Крім того, відповідачем [PERSON] за подання заяви про перегляд заочного рішення було сплачено судовий збір у розмірі 536,80 грн (а.с. 105) Оскільки заяву [PERSON] було задоволено і скасоване заочне рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 01.03.2023, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню понесені витрати у виді сплаченого судового збору сумі 536,80 грн. Отже, з [PERSON] на користь позивача належить стягнути витрати, понесені на сплату судового збору у розмірі 4506,60 грн (5043,40-536,80) та на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved