Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-17 00:00:00

1. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] звернулася до суду з позовом [PERSON] за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору органу опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради про позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що відповідач є матір`ю [PERSON] , [INFO] . Під час воєнних дій в Україні, батько неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , під час виконання бойового завдання у Херсонській області зник безвісти. З 2014 року дитина проживає разом з бабусею [PERSON] . На даний час онук знаходиться на її повному утриманні та вихованні, оскільки мати [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини та жодної матеріальної допомоги на її утримання не надає, не проявляє щодо нього батьківської уваги та турботи. Відповідач проживає окремо, побачень з дитиною не має, синові не телефонує, не цікавився його життям та розвитком, взагалі жодним чином не бере участі у його вихованні. [PERSON] на даний час відвідує батьківські збори у школі та цікавиться його навчанням та вихованням. Факт ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків щодо [PERSON] підтверджується характеристикою Шепетівського навчально-виховного комплексу №3 у складі «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів ім. Н. Рибака та ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою», в якій зазначено, що з вересня 2021 року мати не підтримує зв`язок з класним керівником з невідомих причин. Лише наприкінці навчального року, відповідач в телефонній розмові поцікавилася навчанням сина. На даний момент [PERSON] проживає з бабусею. Крім того, згідно довідки квартального комітету №3 від 29.11.2022 року за №77, позивач проживає разом з онуком [PERSON] в [ADDRESS] , мати дитини разом з ними не проживає, вихованням дитини не займається, не доглядає та матеріально не утримує. Орган опіки та піклування у своєму висновку вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] щодо неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Зазначені обставини, на думку позивача, відповідно до п. 2 ст. 164 Сімейного кодексу України, є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Просила позбавити відповідача батьківських прав щодо неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві. Позивач суду пояснила, що внук проживає з нею тривалий час, приблизно з 2014 року, за згодою батьків. Останні 2 роки відповідачка зовсім не цікавиться життям сина, уникає зустрічей з сином, не спілкується з ним, оскільки створила нову сім`ю, проживає з іншим чоловіком. Матеріально не допомагає. Внук не бажає спілкуватися з матір`ю, яка живе з іншим чоловіком. Для того, щоб стати опікуном дитини та отримувати допомогу від держави, оскільки їй складно одноособово утримувати 15-річного хлопця, просила позбавити відповідача батьківських прав. Неповнолітній [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, пояснивши, що з 2014 року проживає з бабусею. З матір`ю протягом останніх 1,6 року відносини погіршилися, оскільки він не бажає проживати разом з нею та її новим чоловіком. Він не бажає спілкуватися з мамою, для цього він заблокував її в мобільному телефоні. Мати належним чином про нього не піклується, матеріально не утримує. Відповідач у судовому засіданні позов не визнала. Суду пояснила, що оскільки вона працювала допізна, а син пішов у перший клас, в них були погані житлові умови, вони вирішили, щоб син проживав з бабусею та дідусем. Оскільки між нею та дідусем неприязні стосунки, вона не могла приходити до них додому, а намагалася зустрітися з сином на нейтральній території. Вона пропонувала синові проживати з нею та її новим чоловіком, з яким вона проживає з жовтня 2021 року. Однак у сина неприязнь до нового чоловіка, а тому він не бажає проживати з ними. Протягом 1,6 року вона не спілкувалася з сином, бо він заблокував її в телефоні. Матеріальну допомогу сину не надає, оскільки є безробітною, втратила свій паспорт, перебуває на утриманні нового чоловіка. Зобов`язувалася працевлаштуватися та надавати матеріальну допомогу дитині. Бажає брати участь у житті сина, періодично цікавилася його успіхами, телефонувала в школу та до позивача. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору органу опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради у судовому засіданні позов підтримав, вважав за доцільне позбавити відповідача батьківських прав. Суду пояснив, що до них звернулися позивач та неповнолітній. На засіданні відповідача не було. За заявою відповідача, за її участі, на засіданні органу опіки повторно розглянули питання щодо доцільності позбавлення її батьківських прав. В результаті повторного розгляду, орган опіки та піклування не змінив свій висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. 2. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 10.02.2023 року судом про прийняття позовної заяви до розгляду, відкриття загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 07.03.2023 року. Ухвалою суду від 07.03.2023 року підготовче судове засідання закрито та справу призначено до судового розгляду на 29.03.2023 року. У зв`язку з перебуванням суду в нарадчій кімнаті у кримінальному провадженні, що розглядалося колегіально, судове засідання відкладено на 25.04.2023. Для надання додаткових доказів третьою особою без самостійних вимог, судове засідання відкладено на 16.05.2023. За клопотанням відповідача судове засідання відкладено на 18.07.2023. 3. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Між сторонами виникли правовідносини щодо виконання обов`язків по вихованню та утриманню дитини, які регулюються нормами Сімейного кодексу України (далі СК України). Судом встановлено, що відповідач є матір`ю [PERSON] , [INFO] . Під час воєнних дій в Україні, батько неповнолітнього [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , під час виконання бойового завдання у Херсонській області зник безвісти. З 2014 року дитина проживає разом бабусею [PERSON] , яка виховує та утримує неповнолітнього. Мати неповнолітнього [PERSON] проживає з іншим чоловіком, не працює, матеріальної допомоги синові не надає. В період з 5 по 8 клас навчання неповнолітнього в Шепетівському НВК №3 відповідач регулярно відвідувала збори батьківського самоврядування і підтримувала тісний зв`язок з класним керівником. З вересня 2021 року мати не підтримує зв`язок з класним керівником, лише поцікавилася навчанням сина наприкінці 2022 року. Допитані судом свідки позивача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили факт проживання неповнолітнього з бабусею тривалий час, втрату тісного зв`язку між матір`ю та сином протягом останнього року. Висновком органу опіки та піклування піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради від 13.12.2022 орган опіки вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] щодо неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Вказані обставини підтверджуються письмовими доказами: копією свідоцтва про народження; довідкою про склад сім`ї від 29.11.2022; сповіщенням сім`ї №145 від 06.09.2022; витягом з ЄРДР від 11.08.2022; характеристикою Шепетівського НВК №3; висновком органу опіки та піклування піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради від 13.12.2022; протоколом засідання комісії з питань захисту прав дитини від 07.12.2022; листом заступника Шепетівського міського голови від 19.06.2023. 4. Норми права, які застосував суд. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з ч. 2, 3, 5 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають, зокрема, один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування; медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення батьківських прав свідчить про його інтерес до дитини. Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 29 квітня 2020 року у справі N 522/10703/18 (провадження N 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі N 760/468/18 (провадження N 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі N 638/16622/17 (провадження N 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі N 522/21914/14 (провадження N 61-8179св19). У постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 643/7876/18 зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (п. 100). 5. Оцінка суду. Заслухавши пояснення учасників справи, їх представників, свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на таке. В рішенні ЄСПЛ від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (Strand Lobben and Others v. Norway, заява № 37283/13) зазначено, що коли інтереси дитини суперечать інтересам батьків, органи влади повинні встановлювати справедливий баланс цих інтересів, при цьому особливе значення надається найкращим інтересам дитини. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та «відновлення» сім`ї. У матеріалах справи відсутні переконливі докази винної поведінки відповідача щодо ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, тобто, відсутні докази, що відповідач свідомо, систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Дійсно, свої батьківські обов`язки, відповідач повністю поклала на позивача, яка є бабусею дитини та одноособово, без будь-якої матеріальної підтримки, як з боку батьків дитини, так і з боку держави, тривалий час опікується ним: дбає про його розвиток, здоров`я, навчання та благополуччя в цілому. З`ясовуючи дійсні причини такої поведінки відповідача, суд встановив, що відповідач протягом півтора року не спілкувалася з сином, який категорично не бажав спілкуватися з матір`ю через її фактичні шлюбні відносини з іншим чоловіком. Відповідач зайняла пасивну лінію поведінки та активного опору небажанню сина спілкуватися з нею, не чинила. Внаслідок тривалої перерви у спілкуванні, мати й син не мають тісного психологічного зв`язку. Вказані обставини у судовому засіданні підтвердив неповнолітній [PERSON] , якому станом на день ухвалення рішення виповнилося 16 років. Він в категоричній формі ствердив, що не бажає спілкуватися з матір`ю, для чого навіть заблокував її номер телефону. Під час судового розгляду, на прохання суду він розблокував номер телефону матері та вони спілкувалися в месенджері. Оскільки мати проживає з чоловіком, з яким у нього неприязні стосунки, мати не надає йому матеріальної допомоги, не бере активної участі в його житті, він вважає, що мати слід позбавити батьківських прав щодо нього. Суд вважає, що у цій справі державні органи взагалі не розглядали інші менш радикальні заходи, передбачені законодавством (соціальний супровід, попередження про недопущення неналежного ставлення до виконання батьківських обов`язків тощо), а розглянувши 07.12.2022 на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 15 важливих питань, в тому числі заяву [PERSON] щодо позбавлення батьківських прав, без участі відповідача, ухвалили рішення про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідач звернулася до органу опіки та піклування із заявою про перегляд висновку щодо доцільності позбавлення її батьківських прав, що додатково свідчить про наявність у неї наміру налагодити зв`язок з дитиною та небайдуже ставлення до долі сина. У постанові від 26.04.2023 року по справі № 520/17217/13-ц Верховний Суд вказав, що за положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок має рекомендаційний характер. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. З урахуванням встановлених фактичних обставин справи, суд не бере до уваги висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки останній складений поверхнево без з`ясування усіх дійсних фактичних обставин щодо невиконання відповідачкою своїх материнських обов`язків і підтвердження їх відповідними належними доказами, та, в свою чергу, фактично зводиться до опису заяви [PERSON] та [PERSON] . При цьому, суд зауважує, що висновок органу опіки та піклування повинен ґрунтуватися на повному та об`єктивному з`ясуванні взаємовідносин між матір`ю та дитиною, інших обставин, що мають суттєве значення для висновку саме щодо виконання/невиконання матір`ю своїх батьківських обов`язків та їх дійсних причин. Щодо висловлення думки на підтримання позову неповнолітнім [PERSON] , суд зазначає таке. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору. Таким чином, з досягненням віку десяти років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 303/3102/19. Положеннями статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Положеннями статті 12 Конвенції про права дитини, статті 9 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на вільне висловлювання особистої думки, а тому в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається її, має бути заслуханою, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке. Дитина є суб`єктом права і незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має обсяг прав, одним із яких беззаперечно є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Вказане право дитини при вирішенні спору, яким зачіпається її інтерес, підтверджено нормами як міжнародного, так і національного права. Разом із тим, враховуючи думку дитини, суди повинні розуміти, що неповнолітня дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих та певних ситуацій, а також враховувати всі обставини, що могли спричинити формування саме такого бажання в дитини, які могли виникнути під впливом зовнішніх факторів, яким вона в силу віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Сама по собі озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав з огляду на те, що думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, а тому при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та у сукупності. У цій справі неповнолітній тривалий час проживає з бабусею, яка опікується ним, доглядає, виховує, утримує матеріально. Батько неповнолітнього зник безвісти під час воєнних дій. У дитини сформована стійка неприязнь до нового чоловіка матері та незгода з її рішенням створити нову сім`ю, що виражається в ігноруванні матері, небажанні спілкуватися з нею та бажанні покарати її шляхом позбавлення її батьківських прав. Також суд враховує, що дитина тривалий час проживала з бабусею та дідусем, а тому її думка може бути висловлена під впливом цих зовнішніх факторів, внаслідок чого не може прийматися судом як абсолютна. Безумовно, відсутність спілкування з матір`ю вплинуло на позицію неповнолітнього щодо позбавлення матері батьківських прав, однак таке бажання, з урахуванням його віку та зрілості не свідчить про те, що задоволення позову буде відповідати його інтересам. Обов`язок нести відповідальність за дитину, її фізичний і моральний розвиток, її соціальне буття, здійснення прав щодо її захисту покладено на батьків. Обставини справи свідчать про бажання відповідача займатися вихованням дитини, зокрема налагодження зв`язків з сином, інтерес до його життя, що свідчить про її намір змінити обставини свого життя та вчинити дії, спрямовані на виховання дитини. Врахувавши конкретні обставини справи, «якнайкращі інтереси дитини», а також те, що відповідач вживає заходів щодо спілкування з дитиною, цікавиться його життям, суд дійшов висновку про недоцільність застосування до неї крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав. На переконання суду, позбавлення батьківських прав матері не призведе до безумовного покращення життя неповнолітнього. Разом з цим, передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. А тому, суд вважає за необхідне попередити [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання сина [PERSON] , [INFO] , поклавши на орган опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.

Outcome: dismissed