Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-01 00:00:00

17.02.2022 року до Комунарського районного суду міста Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування, про стягнення додаткових витрат на дитину та позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позову зазначено, що 31 січня 2009 року між сторонами укладено шлюб, [INFO] в них народився син [PERSON] , який проживає разом зі позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідач проживає окремо, участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, його фізичним, духовним та моральним розвитком не займається, матеріальної допомоги не надає. 01 листопада 2012 року рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя шлюб між сторонами розірвано. 28 листопада 2011 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , щомісячно у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 12.08.2011 року. Ухвалою Московського обласного суду від 13.08.2012 року дозволено примусове виконання на території Російської Федерації заочного рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 28.11.2011 року про стягнення аліментів з [PERSON] . 05 жовтня 2012 року судовий пристав-виконавець Коломенського РОСП розглянувши виконавчий документ - виконавчий лист №3 м-124/12 від 05.09.2012 року, виданий органом: Московський обласний суд Красногорський район по справі №3 М-124/12, який набрав законної сили 29.08.2012 року виніс постанову судового пристава-виконавця про відкриття виконавчого провадження. 23 січня 2014 року судовим приставом-виконавцем видано довідку, згідно якої [PERSON] не отримує аліменти, які стягнуто на її користь на утримання сина [PERSON] , [INFO] . Дитина займається музиці по класу гітари в Департаменті культури і туризму Запорізької міської ради та кожного місяця позивач сплачує за навчання 370,00 грн., крім того, для навчання музиці позивач придбала музичний інструмент - гітару за 7500,00 грн. [PERSON] знаходиться на «Д» обліку у психіатра та потребує постійного лікування, тобто приймання ліків, які призначає лікар психіатр, а саме тривалий прийом препарату «Монсетін» вартістю 2290,00 грн. на місяць, «Рисептрил» вартістю 134,10 грн. на місяць, що підтверджується консультативним висновком спеціаліста лікаря [PERSON] та рецептом від 21.01.2021 року. Також він перебуває під наглядом лікаря кардіолога, що підтверджується консультативним висновком від 04.02.2022 року. Тобто кожного місяця додатково на сина позивач витрачає 2794,00 грн. та разово витратила 7500,00 грн. Оскільки відповідач є батьком їхнього сина, він зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на дитину, пов`язаних з лікуванням [PERSON] та його схильності до музики і потребу купівлі музичного інструменту. [PERSON] має вади здоров`я, а саме знаходиться на «Д» обліку у психіатра та потребує його консультації та лікування. 02 лютого 2018 року розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району №41р надано дозвіл [PERSON] на проходження огляду у психіатра малолітнім [PERSON] , [INFO] без згоди батька. 12 березня 2021 року розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району №87р надано дозвіл [PERSON] на проходження огляду у психіатра малолітнім [PERSON] , [INFO] без згоди батька. Тобто, батько самоусунувшись від своїх обов`язків щодо участі у житті нашого сина створив, ще й перепони у його лікуванні які покладають на позивача додаткові дії для лікування дитини, а саме мати повинна кожного разу звертатись до органу опіки та піклування для отримання відповідного розпорядження. На підставі вищевикладеного, позивач звернулася із вищевикладеним позовом до суду. У судове засідання позивач не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила позов задовольнити. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином оголошенням на сайті Судової влади України. Заяв про відкладення розгляду справи до суду не надав. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи провести без її участі. Згідно з ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як, відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`явились в судове засідання та не подали відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, то відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. 31 січня 2009 року між сторонами укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серія [NUMBER] , яке видано 31 січня 2009 року Коломенським міським відділом ЗАГС Головного управління ЗАГС Московської області. [INFO] у сторін народився син [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серія [NUMBER] яке видано Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції 05.04.2021 року. 01 листопада 2012 року рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя шлюб між [PERSON] до [PERSON] розірвано. Рішення суду набрало законної сили 13.11.2012 року. 28 листопада 2011 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя винесено рішення про стягнення з [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , щомісячно у розмірі частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 12.08.2011 року. Ухвалою Московського обласного суду від 13.08.2012 року дозволено примусове виконання на території Російської Федерації заочного рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 28.11.2011 року про стягнення аліментів з [PERSON] . 05 жовтня 2012 року судовий пристав-виконавець Коломенського РОСП розглянувши виконавчий лист №3 м-124/12 від 05.09.2012, виданий органом: Московський обласний суд Красногорський район по справі №3 М-124/12, який набрав законної сили 29.08.2012 року, виніс постанову судового пристава-виконавця про відкриття виконавчого провадження. Згідно довідки від 23.01.2014 року, яка видана Коломенським відділом Управління федеральної служби судових приставів по Московській області [PERSON] не отримує аліменти на утримання сина - [PERSON] , [INFO] , з боржника [PERSON] , починаючи з серпня 2013 року по теперішній час. 02 лютого 2018 року розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району №41р надано дозвіл [PERSON] на проходження огляду у психіатра малолітнім [PERSON] , [INFO] без згоди батька. 12 березня 2021 року розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району №87р надано дозвіл [PERSON] на проходження огляду у психіатра малолітнім [PERSON] , [INFO] без згоди батька. Щодо додаткових витрат на дитину, то згідно довідки КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №6» ЗМР від 21.12.2020 року, 04.03.2021 року, [PERSON] , [INFO] , знаходиться на «Д» обліку у психіатра та потребує його консультації та лікування, а також постійного медикаментозного лікування. Згідно консультативного висновку від 04.02.2022 року [PERSON] , [INFO] , перебуває під наглядом лікаря кардіолога. Згідно консультаційного висновку від 02.11.2022 року спеціаліста - лікаря [PERSON] та рецептом від 21.01.2021 року [PERSON] , [INFO] , потребує постійного приймання ліків, які призначає лікар- психіатр, а саме тривалий прийом препарату «Монсетін» вартістю 2290,00 грн. на місяць, «Рисептрил» вартістю 134,10 грн. на місяць. Неповнолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , займається музиці по класу гітари в Департаменті культури і туризму Запорізької міської ради, вартість щомісячного навчання 370,00 грн, що підтверджується квитанціями №0.0.231102235.1 від 08.11.2021 року; №0.0.2411909978.1 від 11.01.2022 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Суд вважає встановленою наявність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги позивача. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у постанові від 15.05.2019 (справа №490/10338/15-ц) вказав, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. За змістом положень частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення батьківських прав відповідача, позивач посилається на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина не приймають участі у житті дитини, не піклуються про його здоров`я, про його фізичний та духовний стан, не допомагають фінансово. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Згідно з нормами статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, крім того, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства, а також ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності встановленої законом. Статтею 11 Закону України Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, № 2402-III передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Згідно частин 1, 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Суд бере до уваги прецедентну практику Європейського суду з прав людини, а саме: право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», пункт 49, рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 47), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49), у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»). Невжиття заходів щодо спілкування з дитиною, турботи про неї, розцінюється як свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками, сукупність зібраних у справі доказів свідчить про те, що відповідач не має прагнення спілкуватися з дитиною, сприяти засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не проявляє інтересу до його внутрішнього світу, що суперечить положенням ст.18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 27 вересня 1991 року), з яких випливає, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини, найвищі інтереси є предметом їх основного піклування. [PERSON] , який є батьком неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по його вихованню, навчанню, матеріальному забезпеченню. За нормою п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно з висновком органу опіки і піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON] , з метою захисту законних прав та інтересів дитини [PERSON] , [INFO] , враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини, вважає за доцільне позбавлення [PERSON] , [INFO] , батьківських прав стосовно його малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що відповідач безвідповідально відноситься до виховання дитини, свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків у відношенні малолітнього сина, з часу народження дитини залишив його без батьківської турботи та піклування, проживає окремо від дитини. Протягом тривалого часу не надає матеріальної та фінансової підтримки дитині, не піклується про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не переймається здобуттям ним освіти, не відвідує його і не цікавиться його життям взагалі, у зв`язку з цим суд позбавляє його батьківських прав у відношенні малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, роз`яснено, що до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат (на лікування, на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). В разі придбання інструментів чи спеціальних девайсів, призначених для розвитку здібностей дитини (музичного інструменту чи спортивного спорядження), понесені витрати можуть підтверджуватися чеками або квитанціями. Крім того, доказами можуть бути і документи, які свідчать про понесені витрати на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи вищевикладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого нею судового збору у розмірі 992 гривень 40 копійок. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, беручи до уваги, що позивач звільнений від сплати судового збору при подачі даного позову до суду за вимогу про стягнення додаткових витрат, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір за вимогу немайнового характеру за ставкою, яка діяла на час звернення позивача до суду в розмірі 992 гривень 40 копійок. Враховуючи викладене та

Outcome: approved