Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Державної Казначейської Служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет позову: Галицька окружна прокуратура міста Львова, Львівське районне управління поліції №1 Головного управління Національної поліції у Львівській області, в якому просить: стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, шляхом безспірного списання з рахунку, на якому обліковуються кошти державного бюджету на відшкодування моральної шкоди в розмірі 850 900,00 грн. та витрати на професійну правову допомогу. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що в ході досудового розслідування кримінальної справи №145 - 0424 [PERSON] 30.05.2011 року притягнуто до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України. У подальшому кримінальну справу скеровано до суду. Позивач зазначає, що постановою Галицького районного суду м. Львова 01.07.2013 року кримінальну справу за обвинуваченням [PERSON] направлено прокурору м. Львова для проведення додаткового розслідування. Запобіжний захід підсудному залишено підписку про невиїзд. 03 січня 2014 року відносно [PERSON] відкрито кримінальне провадження № 12014140030000002, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. В ході проведення досудового розслідування встановлено, що 28.07.2010 о 19.00 год. у м. Львові по вул. Крива Липа, відбулася дорожньо-транспортна пригода (наїзд на пішохода) за участю автомобіля «Chery Tiggo» реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та пішохода [PERSON] , яка отримала тілесні ушкодження. Однак, прокурором залишено поза увагою, що [PERSON] має статус обвинуваченого за старим КПК України і вказане обвинувачення не було знято. Позивач зазначає, що за для захисту прав і свобод [PERSON] від його представника неодноразово направлялись клопотання про закриття кримінального провадження, у зв`язку із відсутністю події кримінального правопорушення від 17.03.2021 року вих. № 6-2021, скарга на бездіяльність органу досудового розслідування від 18.03.2021 року вих. № 7-021, адвокатські запити, які направлялись до Львівської обласної прокуратури (вих. №147вих-2021 від 27.08.2021 року), Офісу Генерального прокурора (вих. № 159вих-2021 від 05.11.2021 року), СУ ГУНП у Львівській області (вих. №1477вих-2022 від 01.07.2022 року) з метою отримання інформації про розгляд кримінального провадження № 12014140030000002, а також про прийняте рішення в рамках даного кримінального провадження, крім того представником позивача подавалось клопотання про встановлення строку для здійснення кримінального провадження у порядку, передбаченому ст. ст. 28, 114 КПК України від 02.06.2021 року вих. № 174-2021, однак, ні працівниками Львівської обласної прокуратури, ні працівниками СУ ГУНП у Львівській області, у відповідь на вищевказані клопотання та запити, вмотивованої відповіді не надано. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 18.06.2021 року у справі №463/6784/21 встановлено слідчому СВ ЛРУП ГУНП у Львівській області, який здійснює розслідування у кримінальному провадженні № 12014140030000002 від 03.01.2014 року, процесуальний строк тривалістю два календарних місяці з моменту отримання ухвали слідчого судді для вчинення процесуальних дій, які необхідні для закінчення досудового розслідування. 30.12.2021 року постановами про закриття кримінального провадження Львівського РУП №1 ГУНП у Львівській області та Галицької окружної прокуратури м. Львова Львівської обласної прокуратури, кримінальне провадження відносно [PERSON] , яке внесене до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 12014140030000002 від 03.01.2014 року - закрито, у зв`язку із відсутністю події кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України. При винесені вищеописаних Постанов, органами досудового розслідування встановлено, що зважаючи на суперечливі показання учасників та свідків ДТП, суперечливі висновки комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи, неможливістю провести із потерпілою будь-які слідчі дії, зокрема слідчого експерименту з метою відтворення механізму та обставин скоєння події орган досудового розслідування приходить о висновку, що у даному випадку не має прямих доказів того, що 28.07.2010 мав місце факт ДТП, а саме наїзд автомобілем «Chery Tiggo» реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] на пішохода [PERSON] , а тому відповідно події кримінального правопорушення у даному випадку не має. На момент закриття кримінального провадження минуло 127 місяців з моменту притягнення [PERSON] у якості обвинуваченого у вчиненні злочину до моменту закриття кримінального провадження відносно нього за відсутністю події злочину. Виходячи з вищевикладеного встановлено, що [PERSON] перебував під незаконним кримінальним переслідуванням протягом 127 місяців, через що Позивачу було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у спричиненні моральних втрат і страждань внаслідок обмеження його конституційних прав внаслідок незаконного перебуванням під слідством, порушення нормальних життєвих зв`язків у зв`язку з необхідністю брати участь в слідчих діях в якості обвинуваченого, звертатись для отримання правової допомоги для реалізації права на захист, також перебування під слідством за обвинуваченням у вчиненні злочину негативно вплинуло на його репутацію, ускладнились відносини між знайомими, колегами по роботі та родичами, відношення оточуючих до нього як до злочинця принижувало його людську гідність. Наведене підтверджується серед іншого довідкою про відсутність/наявність судимості, яку [PERSON] отримував для працевлаштування, однак у зв`язку із наявністю запису про те що останній перебував під слідством, вказане породжувало для нього відповідні негативні наслідки у виді відмови у працевлаштуванні. Запобіжний захід у виді підписки про невиїзд порушував його нормальний ритм життя, обмежував пересування, вільний вибір місця проживання, а також право вільно залишати територію України. Позивач стверджує, що врахувавши тривалість перебування [PERSON] під слідством та судом, характер і обсяг страждань, яких він зазнав, його можливості щодо відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і саму можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі, можна дійти обґрунтованого висновку, що грошова сума, яка підлягає стягненню на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди, повинна становити 850 900 (вісімсот п`ятдесят тисяч дев`ятсот) грн. 00 коп. (127 місяців х 6700.00 грн. мінімальної заробітної плати, станом на час подання позовної заяви). З огляду на вищевикладене, позивач вважає, що йому завдано значну моральну шкоду внаслідок його незаконного кримінального переслідування протягом тривалого терміну. Зважаючи на вказані обставини, просить позов задовольнити повністю. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 18.11.2022 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 22.12.2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника Державної казначейської служби. Відзив на позовну заяву вмотивований тим, що Державна казначейська служба України, є неналежним відповідачем у справі. Казначейство, яке залучено до цієї справи в якості єдиного відповідача не в змозі в повній мірі використати зазначені вище права учасника судового процесу, тому що згідно з функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не володіє будь - якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а також не несе відповідальності за інші органи державної влади. Так представник відповідача вказує, що Казначейство може бути залучено до участі у справі виключно у якості третьої особи. З вказаних підстав просить позов залишити без задоволення. 30.12.2022 року представником Львівської обласної прокуратури скеровано на адресу суду заперечення, в яких проти позовних вимог заперечила, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. Так, представник зазначила, що постановою старшого слідчого в ОВС ВР ДТП СУ ГУМС України у Львівській області від 30.05.2011 року порушено кримінальну справу №145-0424 відносно [PERSON] за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України. В ході проведення розслідування кримінальної справи допитано свідків, зокрема [PERSON] та потерпілу, проведено судово - медичне обстеження, судово - автотехнічну експертизу технічного стану автомобіля, судово - авто- технічну експертизу механізму та обставин розвитку ДТП, досліджено усі обставини кримінального правопорушення. Однак, зважаючи на суперечливі показання учасників та свідків ДТП, суперечливі висновки комплексної судово- медичної та транспортно - трасологічної експертизи, неможливістю провести із потерпілою слідчі дії, зокрема слідчого експерименту, з метою відтворення механізму та обставин скоєння події, яка майже постійно проживала у Республіці Польща, орган досудового розслідування прийшов до висновку, що у даному випадку немає прямих доказів того, що 28.07.2010 року мав факт ДТП, а саме наїзд автомобілем марки «Cherry Tiggo», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] на пішохода [PERSON] , а тому відповідно події кримінального правопорушення у даному випадку немає. Представник Львівської обласної прокуратури зазначає, що встановлення обставин у справі зайняло тривалий час, а органи слідства вживали необхідні заходи для встановлення істини. Окрім цього тривале розслідування справи спричинене перебуванням потерпілої за кордоном. Крім того, [PERSON] в межах кримінального провадження №12014140030000002 допитувався лише в якості свідка, міру запобіжного заходу йому не обирали. Представник вказує, що позивачем не надано суду доказів, які б свідчили про заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, та не обґрунтовано належним чином суму, які він просить стягнути. Відтак просить у задоволенні позову відмовити повністю. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 18.01.2023 року витребувано з Львівського районного управління поліції №1 Головного управління національної поліції у Львівській області матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12014140030000002, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 24.03.2023 року продовжено процесуальний строк розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до Державної Казначейської Служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет позову: Галицька окружна прокуратура міста Львова, Львівське районне управління поліції №1 Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 01.06.2023 року підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до Державної Казначейської Служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет позову: Галицької окружної прокуратури міста Львова, Львівського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування моральної шкоди закрито та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та представник позивача вимоги позовної заяви підтримали повністю. Представник відповідача Державної Казначейської Служби України у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову Львівської обласної прокуратури у судовому засіданні проти позову заперечила, просила такий залишити без задоволення. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову Головного управління №1 ГУНП у Львівській області у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Згідно ч.3 ст.13 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності позивача та його представника та представника третьої особи: Державної казначейської служби України, на підставі наявних у справі доказів, які вважає достатніми. Заслухавши думку позивача, представника позивача, представника третьої особи Львівської обласної прокуратури, проаналізувавши доводи позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд прийшов до наступного висновку. Згідно ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено наступне. Постановою старшого слідчого в ОВС ВР ДТП СУ ГУМС України у Львівській області від 30.05.2011 року порушено кримінальну справу №145-0424 відносно [PERSON] за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 18.06.2021 року у справі № 463/6784/21 встановлено слідчому СВ ЛРУП ГУНП у Львівській області, який здійснює розслідування у кримінальному провадженні № 12014140030000002 від 03.01.2014 року, процесуальний строк тривалістю два календарних місяці з моменту отримання ухвали слідчого судді для вчинення процесуальних дій, які необхідні для закінчення досудового розслідування. Постановою старшого слідчого ВРЗСТ СВ Львівського РУП 31 ГУНП у Львівській області Басараба Б.В. від 30.12.2021 року закрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12014140030000006 від 03.01.2014 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, у зв`язку із відсутністю події кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України. Постановою прокурора Галицької окружної прокуратури м. Львова Верхоляка Р.Є/. від 31.12.2021 року закрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12014140030000006 від 03.01.2014 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України передбаченого ст. 286 КК України. Постанови про закриття кримінального провадження вмотивовані тим, що зважаючи на суперечливі показання учасників та свідків ДТП, суперечливі висновки комплексної судово- медичної та транспортно - трасологічної експертизи, неможливістю провести із потерпілою слідчі дії, зокрема слідчого експерименту, з метою відтворення механізму та обставин скоєння події, яка майже постійно проживала у Республіці Польща, орган досудового розслідування прийшов до висновку, що у даному випадку немає прямих доказів того, що 28.07.2010 року мав факт ДТП, а саме наїзд автомобілем марки «Cherry Tiggo», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] на пішохода [PERSON] , а тому відповідно події кримінального правопорушення у даному випадку немає. Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно із статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» вказано, що суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ. Згідно з положеннями ст. 1174, ч.ч. 1, 2 ст. 1167 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Моральна шкода відшкодовується: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2)якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч.ч.1, 2 ст. 1176 ЦК України). В п. 1-1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів. Щодо пред`явлених позовних вимог до Державної казначейської служби України суд зазначає наступне. У позовній заяві позивач просив стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання з рахунку, на якому обліковуються кошти державного бюджету на відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду, в розмірі 850 900,00 грн. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду, передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування визначені статтею 1173 ЦК України. Відповідно до пункту 9 Прикінцевих та Перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. Відповідно до п.1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 215 від 15.04.2015 Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів, і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Одним із основних завдань Казначейства є реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів (п.3). Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення). Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок). Згідно пункту 35 Порядку, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин, яка у цих правовідносинах бере участь через орган Казначейської служби як розпорядника бюджетних коштів. З повноважень та завдань Державної казначейської служби України не вбачається, що цей орган несе відповідальність за шкоду, завдану суддями в результаті протиправної бездіяльності. Самостійним відповідачем Державна казначейська служба України за такого роду позовами бути не може. Відповідно до пунктів 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляє державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515 цс 19) (пункт 44)). У пункті 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Згідно з пунктом 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) зроблено висновок про те, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. У справах про відшкодування шкоди державою, остання бере участь як відповідач через той орган, діями якого заподіяно шкоду. Отже, відповідачем у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, яким заподіяно шкоду. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Згідно з положеннями ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18). До подібних правових висновків за аналогічних фактичних обставин дійшов Верховний Суд у постанові від 02 вересня 2020 року у справі № 177/63/19 (провадження № 61-1205св20). Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог. Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61 цс 18)). Згідно з пунктом 4 частини другої статті 197 ЦПК України лише у підготовчому засіданні суд вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше. Правом на залучення співвідповідача чи заміну первісного відповідача наділений виключно позивач, суд з власної ініціативи без відповідного клопотання позивача чи за клопотанням відповідача, чи будь яких інших осіб не вправі змінювати коло відповідачів (залучати співвідповідача, замінювати відповідача, тощо). За приписами статті 51 ЦПК України, суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України, статтею 51 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Позивач у цій справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Вирішення даного спору належним чином без участі у справі належного відповідача було б прямим порушенням прав особи, яка не залучена до участі у справі у якості відповідача, і до якої мав би бути пред`явлений даний позов. Обов`язок та право визначати відповідачів, до яких пред`являється позов, покладається на позивача. Позов, для того, щоб бути задоволеним, має бути пред`явлений до належного відповідача. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позов пред`явлений до неналежного відповідача, що є підставою для про відмови у задоволенні позову. Згідно з ч.7 ст.141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 частини другої статті 3 Закону України "Про судовий збір" та судом відмовлено у задоволенні його позовних вимог, тому судовий збір слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed