Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-19 00:00:00

27.01.2023 року позивач [PERSON] звернувся до Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовною заявою в якій просить суд розірвати шлюб між ним та [PERSON] , зареєстрований 21.10.2016 року Жовтневим районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №666. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 21.10.2016 року він з відповідачкою [PERSON] уклали шлюб. Через постійні сварки у зв`язку з різними поглядами на життя, які привели до втрати почуття кохання, взаємної поваги та зробили неможливим збереження сім`ї, у зв`язку з чим шлюбні відносини припинили в листопаді 2022 року. Проживають окремо, спільного господарства не ведуть, спільного бюджету не мають. Неповнолітній дітей від спільного шлюбу не мають. Відповідачка проти розірвання шлюбу через відділ ДРАЦС заперечує, то позивач був вимушений звернутися до суду. Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06.04.2023 року матеріали справи №211/612/23 направлено до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області для розгляду за підсудністю (а.с.9). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.05.2023 року, матеріали цивільної справи №211/612/23 передано в провадження судді Чернової Н.В. (а.с.14). Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.06.2023 року цивільну справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощенного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.17-18). Позивач в судове засідання не з`явилися, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову не заперечувала. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні у справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, надавши їм оцінку в сукупності, суд дійшов до висновку про задоволення позову за таких підстав. Судом встановлено, що 21.10.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований Жовтневим районним у місті Кривому Розі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №666, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 21.10.2016 року (а.с.5). Сторони по справі неповнолітніх дітей не мають. Судовим розглядом встановлено, що шлюбні стосунки між сторонами припинено з листопада 2022 року, спільного господарства вони не ведуть, єдиного бюджету не мають, проживають окремо та не підтримують жодних відносин, притаманних подружжю. Відповідно до ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу та зумовлює його добровільний характер. Частина 1 статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду згідно ст. 110 СК України. Як передбачено ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам хоча б одного із них, інтересам їх дітей. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності\~шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в ст. 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч. 1 п.п. «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11 червня 2019 року у справі № 605/434/18, яку кореспондує п.10 \~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку виявлення обставин або фактів під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строк на примирення. Суд не застосовує положення ст. 111 СК України, яка є диспозитивною, оскільки в судовому засіданні зібрано достатньо доказів, які підтверджують, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, а збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам, моральним засадам, адже позивач, діючи через представника, наполягає на розірванні шлюбу, відповідач не заперечує проти його розірвання, визнавши позовні вимоги. Відповідно до ч. 2 ст. 114, ч. 3 ст. 115 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється в день набрання чинності рішенням суду про його розірвання. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду, яке набрало законної сили. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитись від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження по справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Аналізуючи викладене, виходячи із фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову про розірвання шлюбу, а також того, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін, з урахуванням обопільної згоди сторін на розірвання шлюбу та відсутність клопотань про надання строку на примирення, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно зі ст.\~113\~СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Із копії\~свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 21.10.2016 року слідує, що під час державної реєстрації шлюбу відповідач змінила дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », яке після розірвання шлюбу суд вважає за можливе залишити без змін з урахуванням відсутності вимоги відповідача на його зміну. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно зі ст. 142 ЦПК України, суд враховує ухвалення рішення на користь позивача у зв`язку з визнанням відповідачем позову, а тому вважає за необхідне повернути позивачеві 50% судового збору, сплаченого при поданні позову (квитанція до платіжної інструкції АТ «ПУМБ» №40104947 від 23.01.2023 року) за рахунок коштів з Державного бюджету України в сумі 536,80 грн., інші 50% судового збору - 536,80 грн., відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача.

Outcome: approved