Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-30 00:00:00

07.09.2018 позивач звернувся до суду із позовом у якому просить: - визнати недійсним та скасувати державний акт серія Д* № 023071, код ДЗК 66099090, на право приватної власності на землю площею 0,0607 га, яка розташована: [ADDRESS] , виданий 28.04.1999 на ім`я [PERSON] ; - припинити право власності на вказану земельну ділянку за [PERSON] ; - витребувати з незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку площею 0.0430 га.; - відновити стан земельних ділянок, розташованих за адресами: [ADDRESS] ; [ADDRESS] ; [ADDRESS] , який існував до порушення шляхом визначення порядку користування земельними ділянками, адреси: [ADDRESS] ; [ADDRESS] , [ADDRESS] шляхом виділення [PERSON] у користування земельну ділянку площею 697 кв.м. Ухвалою суду від 08.02.2019 відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою суду від 16.11.2020 праву прийнято до розгляду головуючим суддею Цитульським В.І. Ухвалою суду від 30.09.2022 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Узагальнені доводи учасників справи. В обґрунтування позову позивач зазначає, що вона є власником будинку [ADDRESS] . Будинок межує із будинками під [ADDRESS] та [ADDRESS] , які належать [PERSON] та [PERSON] відповідно. Рішенням Виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів від 16.12.1994 №977 було затверджено проект розподілу земельної ділянки згідно яким визначено розмір земельних ділянко: за будинком [ADDRESS] . Рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.02.1998 №343 [PERSON] передано земельну ділянку площею 0,0613 га. Рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 22.03.1999 №479 площа земельної ділянки змінена на 607 кв.м. На підставі вказаного рішення відповідачу видано оскаржуваний державний акт. Позивач вказує, що постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.09.2011 у справі №2а/0470/6258/11 визнано противними та скасовано рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 22.03.1999 №479 в частині передачі земельної ділянки [PERSON] . Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.12.2011 у справі №2а/0470/12544/11 визнано нечинним рішення виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів від 16.12.1994 №977 в частині розподілу земельної ділянки та рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.02.1998 №343 в частині передачі [PERSON] земельної ділянки площею 0,0613 га., а також зобов`язано Дніпропетровську міську раду внести зміни до п.1 додатку до свого рішення від 31.03.2004 №14/17, визначивши площу земельної ділянки по [ADDRESS] , що передається [PERSON] у розмір 697 кв.м. Дніпровською міською радою рішення у справі №2а/0470/12544/11 не виконано, а [PERSON] добровільно не відмовляється від права власності на земельну ділянку. Тому позивач звернулася за захистом свого права до суду. Згідно відзиву\~ [PERSON] , остання заперечує проти позову, зазначає що отримала в дар будинок [ADDRESS] у 1997 році із окремим визначенням площі земельної ділянки. Позивач є власником іншого будинку. Тому неможливим є встановлення порядку користування земельною ділянкою. Позивач не набувала прав на земельну ділянку, така не сформована. Позовні вимоги щодо державного акту вже вирішені судом. Позивач не зверталася за виконанням судових рішень в адміністративних справах. Відповідачем [PERSON] також подано заяву про застосування строку позовної давності, яка мотивована тим, що позивачу 18 років відомо про розподіл земельних ділянок. У відповіді\~на відзив\~ [PERSON] \~позивач вказує, що окремі домоволодіння сторін були єдиним об`єктом нерухомості, земельна ділянка під яким досі не розподілена. Також позивач\~заперечив проти\~застосування наслідків\~спливу строку\~позовної давності з тих підстав, що позивач дізналася про невиконання рішення суду у справі №2а/0470/12544/11 лише із листа Дніпровської міської ради від 12.10.2018. Крім того порушення прав позивача носить триваючий характер. У запереченнях\~ [PERSON] наводить доводи, аналогічні доводам, наведеним у відзиві. Сторони обмінювалися також письмовими поясненнями, зміст яких уточнює доводи позову та заперечення відзиву. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позову, навів обґрунтування, аналогічне позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] заперечила проти позову, навела обґрунтування, аналогічне відзиву. Інші особи в судове засідання не з`явилися. Обставини, встановлені судом. [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується реєстраційним посвідченням від 05.07.2001. [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 04.02.1997. Рішенням Виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів від 16.12.1994 №977 було затверджено проект розподілу земельної ділянки згідно яким визначено розмір земельних ділянко: за будинком [ADDRESS] 257 кв.м.; за будинком №9б 267 кв.м. Рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.02.1998 №343 [PERSON] передано земельну ділянку площею 0,0613 га. Рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 22.03.1999 №479 площа земельної ділянки змінена на 607 кв.м. Позивачем долучено копію державного акту серія Д* № 023071, код ДЗК 66099090, на право приватної власності на землю площею 0,0607 га, яка розташована: [ADDRESS] , виданий 28.04.1999 на ім`я [PERSON] . Підставою видачі вказаного державного акту вказано рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 22.03.1999 №479. Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.09.2011 у справі №2а/0470/6258/11, яке набрало законної сили 07.02.2013, визнано противними та скасовано вище рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 22.03.1999 №479 в частині передачі земельної ділянки відповідачу. Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.12.2011 у справі №2а/0470/12544/11, яке набрало законної сили 20.03.2013, визнано нечинним рішення виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів від 16.12.1994 №977 в частині розподілу земельної ділянки та рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.02.1998 №343 в частині передачі [PERSON] земельної ділянки площею 0,0613 га., а також зобов`язано Дніпропетровську міську раду внести зміни до п.1 додатку до свого рішення від 31.03.2004 №47/16, визначивши площу земельної ділянки по [ADDRESS] , що передається [PERSON] у розмір 697 кв.м. Позивач 07.07.2018 зверталася до голови Дніпровської міської ради із питанням виконання рішення суду у справі №2а/0470/12544/11. Бабушкіним районним судом м. Дніпропетровська розглядалася цивільна справа №200/2169/14 за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи - Дніпропетровська міська рада, Управління Держземагенства у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області, Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру», Управління Держземагенства у м .Дніпропетровськ Дніпропетровської області, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції. В межах вказаної справи позивач просила визнати недійсним та скасувати Державний Акт серії Д* № 023071; скасувати державну реєстрацію земельної ділянки та запис в Поземельній книзі за вказаним державним актом; припинити право власності на земельну ділянку, площею 0,0607 га за [PERSON] . Рішенням Бабушкіним районним судом м. Дніпропетровська від 05.12.2014 у задоволенні позову [PERSON] відмовлено з підстав не доведення факту порушення її прав самочинною прибудовою до стіни будинку позивача гаражу. Це було єдиною підставою позову. Вказане рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.03.2015 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17.06.2015. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 2\~114,40 грн. Законодавство та висновки Верховного Суду, що застосовані судом. Відповідно до приписів статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У постанові від 01.07.2015 у справі №6-319цс15 Верховний Суд України дійшов висновку про те, що у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки, а визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Аналогічний висновок щодо застосування норм права в подібних правовідносинах зробив Верховний Суд у постанові від 14.09.2022 у справі №368/1473/15-ц та від 29.03.2023 у справі №363/2757/15-ц. За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У цивільному законодавстві закріплено об`єктивні межі застосування позовної давності. Об`єктивні межі застосування позовної давності встановлюються: (а) прямо (стаття 268 ЦК України). Серед переліку вимог, на які позовна давність не поширюється (стаття 268 ЦК України), відсутня вимога про визнання недійсним державного акту про право власності на землю; (б) опосередковано (із врахуванням сутності заявленої вимоги). Зокрема, у пункті 96 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок про незастосування позовної давності до негаторного позову. Вимога про визнання недійсним державного акту про право власності на землю є «вимогою» у розумінні статей 256, 268 ЦК України. З урахуванням того, що оспорювання акту відбувається за волею відповідної особи, законодавець не передбачив конструкцію нікчемності акту, то на таку вимогу має поширюватися позовна давність. Тобто сутність вимоги про визнання недійсним державного акту про право власності на землю не виключає застосування до неї позовної давності. По своїй суті вимога про визнання недійсним державного акту про право власності на землю не може бути кваліфікована як негаторний позов. Аналогічні висновки наведене у постанові Верховного Суду Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 6610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 925/756/19 (провадження № 12-40гс20) зроблено висновок, що «строк, у межах якого пред`являється позов як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу), ЦК України визначено як позовна давність (стаття 256 цього Кодексу). Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), перебіг якої відповідно до частини першої статті 261 цього ж Кодексу починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, перебіг позовної давності обчислюється з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше». За приписами ч.5 ст.267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Велика Палата Верховного Суду в постанові від\~04.07.2018\~у справі\~№653/1096/16-ц указала, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. За приписами ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст.79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка\~вважається сформованою\~з моменту\~присвоєння їй\~кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. 6.\~Формування земельних\~ділянок шляхом\~поділу та\~об`єднання\~раніше сформованих\~земельних ділянок,\~які перебувають\~у власності\~або користуванні,\~без зміни\~їх цільового\~призначення здійснюються\~за технічною\~документацією із\~землеустрою щодо\~поділу та\~об`єднання\~земельних ділянок. Винесення\~в натуру\~(на\~місцевість)\~меж сформованої\~земельної ділянки\~до її\~державної реєстрації\~здійснюється за\~документацією із\~землеустрою,\~яка стала\~підставою для\~її формування. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10.02.2010), постанови КЦС ВС від 07.10.2020 у справі №465/3586/17, від 08.10.2020 у справі №712/22134/12, від 05.10.2020 у справі №347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18. Висновки суду. 1. Щодо оскарження державного акту. За адресою: [ADDRESS] існував єдиний об`єкт нерухомості. У зв`язку із будівництвом було оформлено право власності на три об`єкти, під номерами 9 ( [PERSON] ), 9а ( [PERSON] ) та 9б ( [PERSON] ). У рішенні суду у справі №2а/0470/12544/11 зазначено, що згідно виданої Дніпропетровським МБТІ довідки, площа земельної ділянки за вказаною адресою складала 1205 кв.м. Рішенням органу місцевого самоврядування було затверджено проект розподілу земельної ділянки згідно яким визначено розмір земельних ділянко: за будинком [ADDRESS] 257 кв.м.; за будинком №9б 267 кв.м. Проте таке рішення скасовано. Іншим рішенням органу місцевого самоврядування [PERSON] надано земельну ділянку площею 607 к.в. (до змін 613 кв.м.). Вказане рішення також скасовано судом. На підставі вказаного рішення видано оскаржуваний державний акт серії Д* №023071 посвідчує право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 607 кв.м. (до змін 613 кв.м.) за адресою: [ADDRESS] . При цьому у справі №2а/0470/12544/11 судами зазначено про право позивача на приватизацію земельної ділянки площею 697 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Згідно наведених вище висновків Верховного Суду, позовна вимога про визнання недійсним державного акту є належним та ефективним способом захисту порушеного права. За вказаних обставин позов в частині визнання недійсним державного акту серії Д* №023071 є обґрунтованим. Разом із цим, про порушення права на земельну ділянку позивач дізналася як мінімум із 27.05.2011, коли звернулася за захистом цього права до Дніпропетровського окружного адміністративного суду (справа №2а/0470/6258/11). Саме з цього моменту, на переконання суду, розпочав свій перебіг строку позовної давності щодо захисту права позивача на землю. Окрім того, про оскаржуваний державний акт позивачу точно було відомо 07.02.2014, коли вона його оскаржила до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська (справа №200/2169/14). При цьому позивач не обґрунтовувала позов порушенням її права на землю, що й стало підставою для відмови у позові. Рішення про відмову у позові у справі №200/2169/14 набрало законної сили 04.03.2015. Із позовом у даній справі позивач звернулася 07.09.2018, після спливу 7 років від дня коли дізналася про порушення її права, після спливу 4 років після первинного оскарження державного акту та після спливу 3 років після набрання законної сили про відмову у задоволенні такого позову. Відтак встановленим є факт попуску позивачем строку позовної давності, а позивач не просила поновити відповідний строк. Доводи позивача про початок строку позовної давності із часу отримання листа Дніпровської міської ради від 12.10.2018 про невиконання рішення суду у справі №2а/0470/12544/11 є хибними, адже виконання рішення суду у справі №2а/0470/12544/11 не змінює дати коли позивач довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Крім того позивачу було відомо про відповідне рішення суду та остання могла з`ясувати інформацію про його виконання у будь-який момент. Більше того, із даним позовом позивач вернулася 07.09.2018, тобто ще до складення листа від 14.12.2018 (тобто такий лист не є причиною подання позову). Доводи позивача про незастосування позовної давності до позовних вимог не відповідають наведеним вище висновкам Верховного Суду. Відтак вимога щодо державного акту не може бути задоволеною у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності. Задоволення такої вимоги перешкоджає задоволенню також інших заявлених вимог, які є похідними. 2. Окрім того, щодо припинення права власності. Така вимога не передбачена як спосіб захисту порушеного права, рішення у відповідній частині є неможливим до виконання (зокрема й не може мати наслідком відновлення прав позивача) тому є неналежним способом захисту порушеного права позивача. 3. Щодо витребування земельної ділянки та визначення порядку користування нею. Позивачем не надано ані рішення органу місцевого самоврядування ані іншого правовстановлюючого документу щодо набуття у власність земельної ділянки нею чи попередніми власниками її будинку. В тому числі й щодо первинного, єдиного будинку. Відповідні земельні ділянки не сформовані, не існували та не існують як об`єкти цивільних прав. Викладене узгоджується із встановленими обставинами у справі №2а/0470/12544/11. Зокрема судами не встановлено рішення про надання земельної ділянки у власність чи користування громадян (висновки судів обґрунтовуються лише довідкою БТІ). При цьому суди вказували лише про право позивача на приватизацію земельної ділянки (тобто на право її отримати). У суду відсутні повноваження щодо формування земельних ділянок (визначати межі, вносити інформацію до Державного земельного кадастру, присвоювати кадастровий номер) та повноваження щодо розпорядження землею. Відтак, вимога щодо державного акту не може бути задоволеною у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності. Інші вимоги є необґрунтованими. Інші доводи сторін не впливають на вирішення спору. Враховуючи, що суд відмовляє в задоволенні позову, сплачений позивачем судовий збір не підлягає відшкодуванню. Інших судових витрат не заявлено.

Outcome: dismissed