Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування серія та номер 1096, посвідчений 11.10.2017 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Вінніченко Ж.В., житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який укладений між [PERSON] та [PERSON] та скасувати рішення про державну реєстрацію прав і їх обтяжень, індексний номер: 37518014 від 11.10.2017 13:19:40, зроблений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Вінніченко Ж.В.. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що позивач є власником 1/6 частини будівельних матеріалів, що використані під час будівництва самочинно збудованого житлового будинку з підвалом по [ADDRESS] , на підставі рішення суду від 28.10.2020 року, оскільки успадкував таке майно після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] . Спір щодо спадкового майна після смерті батька позивача вирішувався судом на підставі позову позивача до відповідачів, який він подав до суду у вересні 2017 року. Натомість в період розгляду судом справи між відповідачами був укладений договір дарування, на підставі якого право власності на житловий будинок було зареєстровано за [PERSON] . Позивач вважає, що оспорюваний ним договір дарування був укладений для приховування факту самочинного будівництва і є наслідком недобросовісної поведінки відповідачів, оскільки [PERSON] (відчужувач за договором дарування) неправомірно набула у власність і здійснила за собою державну реєстрацію права власності на житловий будинок по [ADDRESS] , а відтак не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності на його відчуження. Позивач стверджує, що оспорюваний ним договір дарування за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків і укладений з порушенням вимог ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним. Оспорюваний договір дарування порушує права позивача, як власника будівельних матеріалів, з яких складається самочинно побудований житловий будинок і унеможливлює виконання рішення суду від 28.10.2020 року. Визнання оспорюваного договору дарування недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав на спірний житловий будинок поновить порушені права позивача, внаслідок чого він звернувся до суду з даним позовом. Відповідачі заперечили проти позовних вимог та у наданому суду письмовому відзиві просили відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своєї позиції посилаються на те, що оспорюваний договір дарування ніяк не впливає на право позивача на 1/6 частку будівельних матеріалів, які належать йому за законом, а зміна власника житлового будинку не може вплинути на права позивача та не заважає позивачу отримати присуджені йому рішенням суду будівельні матеріали. У відзиві зазначається, що рішенням суду від 28.10.2020 року не встановлено конкретної кількості та розміру будівельних матеріалів, що належать позивачу, і його 1/6 частину неможливо виокремити з вже побудованого будинку. Відповідачі вважають, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту, який не призведе до реального захисту його прав. Також вказують, що позивачем пропущено строк позовної давності, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позову. 16.02.2023р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. За заявою позивача 16.02.2023р. судом постановлено ухвалу про забезпечення позову, якою вирішено накласти арешт на житловий будинок [ADDRESS] . 06.03.2023р. від представника відповідачів адвокат Шимановський А.В., який діє на підставі договору про надання правової допомоги №01/03-1 від 01.03.2023р., на адресу суду надійшов письмовий відзив проти позову, в якому викладено позицію відповідачів про необхідність ухвалення судом рішення про відмову в позові. 13.03.2023р. від представника позивача адвокат Шарая Л.О., яка діє на підставі договору від 09.02.2023р., на адресу суду надійшла відповідь на відзив. У відповіді на відзив вказується, що здійснивши реєстрацію права власності на самочинно збудований будинок та уклавши оспорюваний договір дарування, відповідачі протиправно змінили об`єкт будівельні матеріали, використані при будівництві будинку на інший нерухоме майно, житловий будинок. Зміна типу об`єкта та власника фактично позбавила позивача права власності на спадкове майно та унеможливила виконання рішення суду від 28.10.2020р. При цьому відповідачами ігнорується той факт, що усі будівельні матеріали, використані при будівництві будинку належать позивачу та відповідачам на праві спільної часткової власності, а відтак розпорядження таким майном має відбуватись за згодою всіх співвласників, а відповідачі розпорядились спільним майном на власний розсуд без згоди позивача. Також у відповіді на відзив вказується, що позивачем не пропущений строк позовної давності, оскільки позивач довідався про порушення своїх прав після отримання рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 09.12.2022р., а відповідачі під час розгляду судової справи №711/7983/17 приховали факт зміни типу об`єкта та його власника. 20.03.2023р. від представника відповідачів на адресу суду надійшли заперечення, в яких зазначається, що належне позивачу майно у вигляді 1/6 частки будівельних матеріалів не є індивідуально визначеною річчю, а тому є замінною. Вказується, що позивач не розглядав такого варіанту отримання 1/6 частини будівельних матеріалів, як їх заміна на ідентичні матеріали, які відповідачі придбали б та повернули позивачу в узгодженому сторонами розмірі, або виплата йому коштів у відповідному грошовому еквіваленті. Зазначається, що дії позивача свідчать, що він не стільки має намір отримати успадковані будівельні матеріали, як перешкодити відповідачам користуватися даним житлом в повній мірі. 19.05.2023р. за клопотанням позивача судом постановлено ухвалу, якою витребувано із Черкаського обласного державного нотаріального архіву копію договору дарування №1096 від 11.10.2017 року житлового будинку [ADDRESS] , який укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Вінніченко Ж.В., та копій документів, наданих сторонами зазначеного правочину для його укладення. 19.05.2023р. судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи. 05.06.2023р. від Черкаського обласного державного нотаріального архіву на адресу суду надійшли витребувані судом копії матеріалів оспорюваного договору дарування від 11.10.2017р. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково пояснив, що його мати ( [PERSON] ) зареєструвала на себе житловий будинок (спірне майно), а тому позивач не міг спадкувати майно після смерті батька, внаслідок чого звертався до суду з відповідним позовом. Задовольняючи такий позов суд скасував рішення про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на нерухоме майно та визнав за позивачем в порядку спадкування за законом після померлого батька право власності на будівельні матеріали, що були використані в процесі будівництва 1/6 частини самочинно збудованого житлового будинку з підвалом (спірне домоволодіння). Намагаючись здійснити державну реєстрацію своїх прав позивачу стало відомо про оспорюваний договір дарування. Існування такого договору та сам факт його укладання порушує права позивача, оскільки він не може використати та користуватись успадкованим майном (будівельним матеріалами). Представник позивача в судовому засіданні також підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідачів заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив. Зауважив, що в позові не обґрунтовано в чому є порушення прав позивача та яка ефективність обраного ним способу захисту. Зауважив, що реальним способом захисту прав позивача в даному випадку є компенсація йому вартості будівельних матеріалів. Зауважив, що земельна ділянка, на якій розташоване спірне домоволодіння, належить [PERSON] , а до цього належала [PERSON] на підставі рішення про приватизацію такого майна. Додатково зазначив, що позивач мав змогу своєчасно довідатись про існування оспорюваного договору, а тому пропустив строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Просив відмовити у позові в повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Земельна ділянка з кадастровим номером 7110136400:02:044:0052 площею 0,0496га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі державного акту серія та номер ЧР 24-2-2025, виданий 22.02.1999р., видавник Виконавчий комітет Черкаської міської ради, призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). На зазначеній земельній ділянці [PERSON] та [PERSON] , перебуваючи у шлюбі між собою, побудували житловий будинок загальною площею 295,2 кв.м. (далі спірний будинок), а тому будівельні матеріали та обладнання, які використані під час будівництва такого будинку були об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] .. Будівництво спірного будинку здійснювалось без дозволів, що видаються органом державного архітектурно-будівельного контролю на виконання будівельних робіт та належно затверджених проектів або будівельних паспортів, внаслідок чого такий об`єкт є самочинно зведеним і по закінченню будівництва не прийнятий в експлуатацію у передбаченому законом порядку. [INFO] помер [PERSON] і після його смерті відкрилась спадщина на належне йому за життя майно. [PERSON] та [PERSON] , як діти спадкодавця, а також [PERSON] , як дружина спадкодавця, які є спадкоємцями першої черги за законом звернулися до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , внаслідок чого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Яценко О.В. було відкрито спадкову справу №9/2017. 18.05.2017р. державним реєстратором Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради Великою О.В. було здійснено реєстраційні дії щодо реєстрації права власності на спірний будинок за [PERSON] , номер запису про право власності 20560127. Зазначені обставини справи встановлені рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28.10.2020р. у справі №711/7983/17, яке набрало законної сили 19.10.2022р. /т. 1 а.с. 12-16/, а тому у відповідності до ч. 5 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. 11.10.2017р. відповідачами було укладено договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Вінніченко Ж.В. та зареєстрований за номером 1096, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] спірний будинок /т. 2 а.с. 179-180/. Того ж дня відповідачами було укладено договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Вінніченко Ж.В. та зареєстрований за номером 1097, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 7110136400:02:044:0052, на якій знаходиться спірний будинок. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 11.10.2017р. приватним нотаріусом Вінніченко Ж.В. здійснено державну реєстрацію права власності [PERSON] на спірний будинок (номер запису про право власності 22772590) та земельну ділянку, на якій знаходиться спірний будинок (номер запису про право власності 22773298), що підтверджується відповідною інформаційною довідкою №320730304 від 20.01.2023р. /т. 1 а.с. 28-29/. У вересні 2017 року позивач звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до відповідачів про скасування державної реєстрації права власності на майно та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, справа №711/7983/17. 07.10.2017р. судом було відкрито провадження у справі, а 28.10.2020р. суд ухвалив рішення: - скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 35335649 від 24.05.2017, 10 год. 47хв. 35 сек., прийняте державним реєстратором Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради Великою Оленою Володимирівною, номер запису про право власності 20560127 про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на нерухоме майно домоволодіння по [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після померлого батька [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на будівельні матеріали, що були використані в процесі будівництва 1/6 частини самочинно збудованого житлового будинку з підвалом по [ADDRESS] . Відповідне судове рішення набрало законної сили 19.10.2022р. у зв`язку із ухваленням Верховним Судом постанови від 19.10.2022р., якою відповідне рішення суду залишено в силі /т. 1 а.с. 12-29/. Задовольняючи в рамках судової справи №711/7983/17 позов частково, суд встановив, що декларація про готовність спірного об`єкта до експлуатації органом державного архітектурно-будівельного контролю не розглядалась та рішення про її реєстрацію або повернення не приймалось, а отже, спірне майно є самочинно збудованим і не введено в експлуатацію відповідно до вимог чинного законодавства. Суд у такому рішенні зазначив, що оскільки державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку, то у державного реєстратора були відсутні підстави для реєстрації права власності на спірний будинок за [PERSON] у зв`язку з ненаданням реєстратору документів, передбачених ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127. Внаслідок чого суд дійшов висновку про скасування рішення про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на спірний будинок. З урахуванням вимог статей 1216, 1218, 1231, 1261 ЦК України, а також факту самочинного будівництва, здійсненого спадкодавцем і [PERSON] , спадкоємці спадкують лише право власності на будівельні матеріли тощо, які були використані під час будівництва, а тому суд дійшов висновку про необхідність визнання за [PERSON] у порядку спадкування за законом права власності на 1/6 частку будівельних матеріалів, із яких складається самочинно побудований спірний будинок. 02.12.2022р. позивач звернувся до Департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради з питанням про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35335649 від 24.05.2017, номер запису про право власності 20560127, про державну реєстрацію права власності на спірний будинок за [PERSON] . Проте 09.12.2022р. державний реєстратор виніс рішення, яким відмовив позивачу у вчиненні відповідних реєстраційних дій. В обґрунтування свого рішення державний реєстратор послався на те, що відомості про право власності на будівельні матеріали не відноситься до речових прав, які підлягають державній реєстрації. Також державний реєстратор у своєму рішення зазначив, що право власності з реєстраційним номером 20560127 є припиненим у зв`язку з нотаріальним переходом права власності на спірний будинок /т. 1 а.с. 27/. За таких обставин позивач, стверджуючи про порушення його законних прав та інтересів, як власника 1/6 частини будівельних матеріалів, з яких побудований спірний будинок, оспорює дійсність договору дарування спірного будинку від 11.10.2017р., укладеного відповідачами, внаслідок чого задля ефективного відновлення своїх порушених прав та забезпечення дотримання належного правопорядку звернувся до суду з даним позовом. Таким чином, між сторонами існує спір щодо порядку укладання правочинів відносно речових прав майно, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), Закону України від 01.07.2004р. №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон №1952) та інших нормативно-правових актів. Надаючи оцінку аргументам сторін в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Системний аналіз змісту позовних вимог та підстав позову свідчить, що позовні вимоги обґрунтовуються порушенням майнових прав та інтересів позивача, як власника 1/6 частини будівельних матеріалів, з яких самочинно побудований спірний будинок, внаслідок неправомірного набуття та переоформлення відповідачами права власності на майно, що зроблено з таких будівельних матеріалів. По обставинах спірних правовідносин судом встановлено, що спірний будинок є об`єктом самочинного будівництва, здійсненого [PERSON] та її померлим чоловіком [PERSON] . Позивач в порядку спадкування після смерті [PERSON] набув прав власника щодо 1/6 частини будівельних матеріалів, з яких був побудований спірний будинок, а отже має право на набуття у власність пропорційної частки у праві власності на такий об`єкт, тобто має право вимагати визнання права власності на самочинно збудоване майно відповідно до частин 3, 5 ст. 376 ЦК або відшкодування витрат на будівництво відповідно до ч. 6 ст. 376 ЦК, оскільки таке право є суб`єктивним, що переходить у порядку спадкування відповідно до норм статей 1216, 1218 ЦК. За змістом ст. 376 ЦК слід констатувати, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього в автоматичному порядку. Воно не може бути відчужене, успадковане; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами. Для того, щоб самочинне будівництво стало об`єктом права власності, його необхідно легалізувати у передбаченому законом порядку. Процедура легалізації об`єкту самочинного будівництва передбачає обов`язкове прийняття такого об`єкту в експлуатацію і саме під вирішення питання про прийняття об`єкту будівництва в експлуатацію з подальшим набуттям його у власність може бути реалізоване майнове право учасників будівництва. В судовому засіданні встановлено, що прийняття спірного будинку в експлуатацію не здійснювалось, а відтак таке майно не могло бути набуто у власність на умовах правового режиму об`єкту нерухомого майна. В той же час на теперішній час право власності на спірний будинок на теперішній час набуто [PERSON] на підставі договору дарування і зареєстроване у встановленому законом порядку. Зазначена обставина вочевидь порушує законні права та інтереси позивача, оскільки унеможливлює реалізацію його майнових прав, як правонаступника учасника самочинного будівництва, яким був померлий [PERSON] , а відтак позивач має право на оспорення укладеного відповідачами договору дарування. Відповідно до ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту ст. 234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. 3 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК. Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст. 718 ЦК). Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч. 1 ст. 722 ЦК). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно ч. 2, 3 ст. 13 ЦК при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. По обставинам даної справи судом встановлено, що між сторонами існував спір щодо порядку спадкування майна після смерті [PERSON] , який розглядався судом в межах судової справи №711/7983/17 з 07.10.2017р. (дата відкриття провадження у справі). Предметом судового розгляду в такій справі було, зокрема, правомірність набуття [PERSON] у власність майнових прав на спірний будинок. За наслідками розгляду такої справи суд констатував відсутність юридичного факту набуття [PERSON] права власності на спірний будинок, внаслідок чого ухвалив рішення, зокрема, про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на такий об`єкт за [PERSON] .. Відсутність юридичного факту набуття [PERSON] права власності на спірний будинок унеможливлює укладання нею правочинів по відчуженню такого права. Оспорюваний позивачем договір дарування був укладений 11.10.2017р., тобто під час наявності судового спору щодо правомірності набуття [PERSON] у власність спірного будинку. Натомість під час судового провадження у справі №711/7983/17 відповідачі не повідомляли суд та учасників справи про переоформлення ними права власності на спірний будинок шляхом укладання договору дарування, що вбачається з аналізу змісту тексту судових рішень по справі №711/7983/17. Зазначена поведінка свідчить про недобросовісний характер дій відповідачів. Таким чином, на момент укладання оспорюваного договору дарування відчужувач ( [PERSON] ) не мав належного обсягу правосуб`єктності, а предметом договору є неіснуючі майнові права, які не виникли у передбаченому законом порядку. Слід звернути увагу, що правовідносини - одна з основоположних категорій права, структуру якої складають: учасники або суб`єкти правовідносин (особи, які беруть участь у правовідносинах); об`єкти правовідносин (немайнове або майнове благо, стосовно якого виникає певний зв`язок між суб`єктами правовідносин); зміст правовідносин (суб`єктивні цивільні права та суб`єктивні цивільні обов`язки їх учасників). Існування правовідносин неможливе за відсутності одного (або декількох) зі складових елементів їх структури. Отже суд доходить висновку, що укладення оспорюваного договору дарування не направлено на реальне настання правових наслідків, а мало на меті уникнути процедури правового порядку набуття права власності на об`єкт самочинного будівництва та усунути позивача від участі у такій процедурі, що дає правові підстави позивачу вимагати захисту його прав та інтересів. Надаючи оцінку обраному позивачем способу захисту суд виходить з наступного. Верховний Суд у постанові від 16.10.2020р. у справі №910/12787/17 зазначив, що «спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша законна реалізація заінтересованою особою її прав.» Отже, особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме підтвердити, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого він не є, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Порушенням розуміється такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. За наслідками задоволення такого позову має відбуватися поновлення (захист) майнових прав позивача або ж його інтереси можуть бути реалізовані, внаслідок чого він зможе набути прав. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, в контексті обставин даної справи, суд бере до уваги, що укладення відповідачами оспорюваного договору дарування та наявність державної реєстрації за Душкою ( [PERSON] права власності на спірний будинок фактично усуває позивача від участі у процедурі легалізації спірного будинку та унеможливлює виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28.10.2020р. №711/7983/17. Визнання оспорюваного договору дарування недійсним обумовить анулювання наслідків укладання такого договору та необхідність внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Варто звернути увагу, що на підставі пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону №1952 (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пп. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таким чином, суд доходить висновку, що позивачем обраний правильний та ефективний спосіб захисту, застосування якого поновить його права та інтереси, а також надасть змогу усунути наявні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відомості, що внесені без належної правової підстави. Стосовно доводів відповідачів щодо пропуску строку позовної давності, то слід зауважити наступне. За змістом ст.ст. 256, 257 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Натомість частиною п`ятою зазначеної статті ЦК передбачено, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як вже зазначалося вище, оспорюваний позивачем договір дарування був укладений 11.10.2017р., тобто під час наявності судового спору щодо правомірності набуття [PERSON] у власність спірного будинку. Натомість під час судового провадження у справі №711/7983/17 відповідачі не повідомляли суд та учасників справи про переоформлення ними права власності на спірний будинок шляхом укладання договору дарування, що вбачається з аналізу змісту тексту судових рішень по справі №711/7983/17. Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28.10.2020р., яким закінчено розгляд справи №711/7983/17, набрало законної сили 19.10.2022р. Дана позовна заява надійшла до суду 13.02.2023р., оскільки, як стверджує позивач, йому стало відомо про існування оспорюваного договору дарування після отримання рішення державного реєстратора від 09.12.2022р. про відмову у вчиненні реєстраційних дій на підставі заяви позивача від 02.12.2022р., яку останній подав з метою виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28.10.2020р. №711/7983/17. Аналіз зазначених обставин свідчить, що поведінка позивача є логічною та послідовною, а його звернення до суду з позовом про оспорювання договору дарування здійснено без невиправданих затримок і обумовлено очікуванням результатів остаточного вирішення цивільної справи №711/7983/17. За таких обставин, незважаючи на формальний пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки він мав змогу довідатись з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про існування оспорюваного договору раніше ніж звернувся до державного реєстратора, суд доходить, що причини пропуску такого строку є поважними, а тому порушене право позивача підлягає захисту. За таких обставин суд доходить висновку, що позовні вимоги є належним чином обґрунтованими та правомірними, а тому слід задовольнити позов в повному обсязі. Стосовно питання про скасування заходів забезпечення позову, то суд враховує, що учасниками справи не заявлялось клопотань щодо скасування заходів забезпечення позову за наслідками розгляду справи, а відтак судом не розглядається зазначене питання. Разом з тим, зазначене питання врегульовано законом, оскільки згідно ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Предметом позову були дві вимоги немайнового характеру, а відтак розмір судового збору, що підлягає сплаті за такими позовними вимогами складає 2147,20 грн. Позивачем при зверненні до суду не сплачувався судовий збір, а відтак сума судового збору підлягає стягненню з відповідачів в дохід держави в рівних частках. Натомість оскільки [PERSON] звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з [PERSON] слід стягнути в дохід держави половину розміру судового збору, тобто 1073,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved