Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-27 00:00:00

Позивач звернувся у суд з позовом, у якому просить визначити за ним право власності на 1/2 частки квартири за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла його дружина [PERSON] , з якою вони перебували у шлюбі з 25.01.1975. Під час шлюбу, а саме 28.11.2000 вони придбали за спільні кошти однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , у якій разом проживали по день смерті дружини. Згідно з договором купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом П`ятої державної нотаріальної контори, квартиру за адресою: [ADDRESS] придбали [PERSON] та [PERSON] . Після чого було зареєстровано право власності Львівським БТІ за [PERSON] та [PERSON] без визначення часток співвласників. Після смерті дружини відкрилась спадщина. Він є єдиним спадкоємцем за законом, який прийняв спадщину. Їхня донька [PERSON] подала заяву про відмову від спадщини. Однак, звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, останній йому відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через те, що у договорі купівлі-продажу квартири від 28.11.2000 не визначені частки покупців-співвласників квартири. З наведених підстав просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Ухвалою суду від 15.06.2023 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження та роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Позивач у судове засідання не з`явився, подав на адресу суду заяву, у якій підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просив суд розглядати справу без його участі. В судове засідання представник відповідача не з`явився, причини неявки не повідомив і суд вважає за можливе розглянути справу без його участі. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Частиною 1 ст.\~15\~ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Цивільне судочинство відповідно до ст.\~12\~ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13\~ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що 28.11.2000 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] і [PERSON] з другої сторони було укладено договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] (далі Договір), посвідчений державним нотаріусом П`ятої львівської державної нотаріальної контори Шараварою А.Р., зареєстрований в реєстрі за № 2-3832. Відповідно до п. 1. Договору, [PERSON] продав, а [PERSON] і [PERSON] купили квартиру [ADDRESS] . Квартира складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 19,0 кв.м. та кухні. Загальна площа квартири 37,1 кв.м. Корисна площа квартири 37.1 кв.м, комора у підвалі 2,5 кв.м. 13.12.2000 Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом П`ятої львівської державної нотаріальної контори, за [PERSON] і [PERSON] в цілому зареєстровано квартиру [ADDRESS] . 25.01.1975 [PERSON] і [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , прізвище дружини після укладення шлюбу [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 14.12.2021 серія [NUMBER] . 20.03.2022 року позивач звернувся у Другу Львівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті дружини [PERSON] , де йому стало відомо про те, що квартира [ADDRESS] в цілому зареєстрована на його та дружини ім`я без визначення часток. Тому, для вирішення питання оформлення частки спадкового майна, а саме вищевказаної квартири, йому необхідно звернутись з позовом до суду з вимогою визначити право власності на частку у спільному майні. Згідно із ч.ч. 1, 3 ст.\~368\~ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Правовідносини щодо права спільної сумісної власності подружжя регламентовано главою 8 СК України. Так, ст.\~60\~СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до положень ст.ст. 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відтак, в силу наведених вище положень закону та обставин справи, домовленістю між сторонами визначено, що частки [PERSON] і [PERSON] у придбаному ними під час шлюбу спірному майні - квартирі [ADDRESS] становлять по 1/2 частини кожного. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Статтею 76\~ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Конструкція норми статті 60\~СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 і в подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідно до статей 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст.\~64\~СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відтак, суд приходить до висновку про те, що під час укладення договору купівлі-продажу квартири від 28.11.2000 подружжя дійшло згоди щодо визначення правового режиму майна - квартири як такої, що належить подружжю по частині кожному окремо. Посилання на те, що квартира купується за спільні сумісні кошти подружжя договір купівлі продажу квартири від 28.11.2000 не містить. Натомість, суд зазначає, що підписання [PERSON] і [PERSON] в нотаріальній конторі будь-яких документів повинно сприйматися як настання юридичного факту, з яким пов`язано виникнення або припинення прав та обов`язків (такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловлений у постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 727/7658/15-ц, провадження № 61-10888св18, а також постанові Верховного Суду від 07.04.2021 року у справі № 214/4692/16, провадження № 61-15322св19). Таким чином, під час укладення договору купівлі-продажу обидва з подружжя висловили свою волю щодо правового режиму майна, а саме квартири [ADDRESS] . Також, судом встановлено, що станом на дату проголошення рішення суду договір купівлі-продажу квартири від 28.11.2000, посвідчений державним нотаріусом П`ятої львівської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №2-3832, є дійсним, в судовому порядку недійсним чи нечинним не визнавався. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги обставини, на які покликається позивач, як на підставу своїх позовних вимог про визнання права власності на частку квартири, суд вважає, що дані обставини знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому позов є обґрунтований, в зв`язку з чим підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved