Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-23 00:00:00

12 травня 2023 року [PERSON] звернулася до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до ВП № 2 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області та ГУНП в Одеській області про скасування арешту з нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , накладений постановою слідчого СВ Приморського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області від 26 січня 2011 року (реєстраційний номер обтяження: 10759840). В обґрунтування заявлених вимоги позивачка вказувала на те, що вона є власницею вищевказаної квартири на підставі договору дарування від 03 жовтня 2008 року. У 2003 році за допомогою інформаційної системи «НАІС» вона дізналася, що належний їй об`єкт нерухомості знаходиться під забороною відчуження згідно з постановою слідчого СВ Приморського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області від 26 січня 2011 року, про існування кримінального провадження їй нічого невідомо, його учасником вона не була, тому вона вимушена звернутися до суду з цивільним позовом за правилами, передбаченими КПК України в редакції 1960 року, який діяв на момент винесення постанови про накладення арешту. Ухвалою судді Приморського районного суду м.Одеси від 15 травня 2023 року справу передано на розгляд до Суворовського районного суду м. Одеси на підставі п.1 ч.1 ст. 31 ЦПК України у зв`язку з непідсудністю позову Приморському районному суду м. Одеси. Після розподілу справи в автоматизованому порядку відповідно до вимог ст.ст. 14, 33 ЦПК України 05 червня 2023 року її прийнято до провадження суддею Суворовського районного суду м. Одеси Середою І.В. та призначено у судове засідання. 10 липня 2023 року ГУНП в Одеській області надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволені позову, посилаючись на те, що Управління є неналежним відповідачем, оскільки ГУНП в Одеській області розпочало свою діяльність з 07 листопада 2015 року, протиправних дій стосовно позивачки не вчиняло, оскільки арешт був накладений у 2011 році, у трудових правовідносинах зі слідчим СВ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області не перебувало, тобто не приймало участь у спірних правовідносинах. Проте навіть формальне перебування ГУНП в Одеській області відповідачем може призвести до незаконного стягнення судових витрат. На теперішній час ГУМВС України в Одеській області знаходиться у стані припинення, проте державна реєстрація ще не здійснена, а тому її інтереси у судах повинна представляти ліквідаційна комісія. Від відділу поліції № 2 Одеського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Одеській області відзив на позов не надходив, відомостей та доказів про підстави накладеного арешту також не подано. Сторони у засідання не з`явилися, про час і місце слухання справи повідомлялися належним чином. Представник позивачки - адвокат Клименко О.В. надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій також просив приєднати до матеріалів справи відповідь з Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради та ВП № 2 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області. В матеріалах справи є заява представника відповідача ГУНП В Одеській області про розгляд справи у його відсутності. Відділ поліції № 2 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області свого представника у судове засідання не забезпечив, із клопотаннями до суду не зверталися. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За змістом норми ч.6 ст.259 ЦПК України складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. За нормами ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, суд дыйшов висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. В ході розгляду справи було встановлено, що позивачці на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору дарування від 03 жовтня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, та зареєстрованим у реєстрі № 6562. Постановою слідчого СВ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 26 січня 2011 року було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта зареєстрований запис про обтяження нерухомого майна, зокрема: 27 січня 2011 року реєстратором Одеської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України за № 10759840 зареєстровано арешт нерухомого майна, накладений 14:01:38 на підставі постанови про накладення арешту, б/н, 26 січня 2011, слідчим СВ приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області. Відповідно до наданої інформації ВП № 2 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області Одеська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України повідомила, що матеріали реєстраційної справи на квартиру [ADDRESS] на державне зберігання до Одеського державного нотаріального архіву не передавалися, тому отримати копії документів, які стали підставою для накладення арешту не можливо. За даними ЄРДР кримінального провадження за заявою [PERSON] чи стосовно неї не відкривалося. Відповідно до Інтегрованої інформаційно-пошукової системи «АРМОР» та інших порталів та підсистем відсутні відомості, що можуть свідчити про наявність кримінального провадження, де фігурує адреса: [ADDRESS] . Реєстраційна справа на вказаний об`єкт нерухомості не надходила і до Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради. Також Управління повідомило, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомості: № 10759840 внесено до Реєстру прав власності на нерухоме майно, який відповідно до ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) є невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав. Зазначений реєстр функціонував до 01 січня 2013 року та не передбачав додавання сканованих копій документів, що унеможливлює надання документів за реєстраційним номером № 10759840. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).Отже, арешт на спірний об`єкт нерухомості було накладено слідчим на підставі положень КПК України 1960 року. При цьом,у згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Отже, питання про звільнення майна з-під арешту, накладеного в кримінальній справі за правилами КПК України 1960 року, слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. В силу ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 318 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Із наданих доказів судом встановлено наявність арешту квартири [ADDRESS] , яка належить позивачці на праві власності. В ході розгляду справи зясовано, що кримінальне провадження, яке б відкривалося за заявою [PERSON] чи стосовно неї, відсутнє, відомості, що можуть свідчити про наявність кримінального провадження, де фігурує адреса: [ADDRESS] , також відсутні. Отже, на підставі викладеного, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для дії арешту квартири [ADDRESS] , тоді як наявність такого обмеження порушує права позивачки як власниці майна, оскільки вона позбавлена права вільно володіти та розпоряджатися ним. Враховуючи вказані норми та неможливість скасування його в іншому порядку, суд дійшов висновку, що позов є обгрунтованним, тому є всі підстави для зняття арешту з майна .

Outcome: approved