Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-20 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 07 березня 2023 року надійшла позовна заява [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківський вагонобудівний завод», третя особа - Південно-східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, про заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку. В обґрунтування своїх вимог позивачі зазначили, що вони працювали у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Харківський вагонобудівний завод». Однак, заробітна плата за січень та за лютий 2022 року позивачам не виплачена, також позивачам не сплачені кошти за невикористану щорічну відпустку, яку позивачі просить стягнути з відповідача. Крім того просять стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Відповідач надав відзив, в якому заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те що з 24.02.2022 у зв`язку із озброєною агресією Російської Федерації проти України працівники товариства не вийшли на роботу та учасниками товариства прийнято рішення призупинити трудові договори до припинення військового стану, а тому просив відмовити в задоволенні позову. Ухвалою від 20.04.2023 у відповідача витребувані докази, проте станом на 20.07.2023 витребувані докази суду не надані. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, 02.12.2020 [PERSON] прийняли на роботу на посаду токаря у Товариство з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВСЬКИЙ ВАГОНОБУДІВНИЙ ЗАВОД". 13.04.2022 [PERSON] звільнений з роботи за угодою сторін, на підставі статті 36 КЗпП України. В день звільнення з роботи та до теперішнього часу [PERSON] не виплачено заробітну плату за період з січня 2022 року по березень 2022 року а також компенсації за невикористану щорічну відпустку. 17.03.2020 [PERSON] прийняли на роботу на посаду менеджера зі збуту у Товариство з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВСЬКИЙ ВАГОНОБУДІВНИЙ ЗАВОД". 04.05.2020 [PERSON] переведено на посаду юрисконсульта. На день подання цього позову [PERSON] , до теперішнього часу не виплачено заробітну плату за період з січня 2022 року по березень 2022 року, а також компенсації за невикористану щорічну відпустку. 06.07.2017 [PERSON] прийняли на роботу на посаду машиниста крана у Товариство з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВСЬКИЙ ВАГОНОБУДІВНИЙ ЗАВОД". На день подання цього позову [PERSON] до теперішнього часу не виплачено заробітну плату за період з січня 2002 року по березень 2022 року, а також компенсації за невикористану щорічну відпустку. 18.05.2018 [PERSON] прийняли на роботу на посаду машиніста крана у Товариство з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВСЬКИЙ ВАГОНОБУДІВНИЙ ЗАВОД". На день подання цього позову [PERSON] до теперішнього часу не виплачено заробітну плату за період з січня 2022 року по березень 2022 року, а також компенсації за невикористану щорічну відпустку. [PERSON] прийняли на роботу у Товариство з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВСЬКИЙ ВАГОНОБУДІВНИЙ ЗАВОД". На день подання позову [PERSON] до теперішнього часу не виплачено заробітну плату за період з січня 2022 року по березень 2022 року, а також компенсації за невикористану щорічну відпустку. 24.09.2021 [PERSON] прийняли на роботу на посаду інженера по нормуванню праці у Товариство з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВСЬКИЙ ВАГОНОБУДІВНИЙ ЗАВОД", та в подальшому переведено економістом. 27.05.2022 [PERSON] звільнилася з роботи за власним бажанням, на підставі статті 38 КЗпП України. В день звільнення з роботи та до теперішнього часу [PERSON] не виплачено заробітну плату за період з січня 2022 року по березень 2022 року, а також компенсації за невикористану щорічну відпустку. 26.11.2020 [PERSON] прийняли на роботу на посаду слюсаря у Товариство з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВСЬКИЙ ВАГОНОБУДІВНИЙ ЗАВОД". 29.11.2022 [PERSON] звільнився з роботи за угодою сторін, на підставі статті 36 КЗпП України. В день звільнення з роботи та до теперішнього часу [PERSON] не виплачено заробітну плату за період з січня 2022 року по березень 2022 року, а також компенсації за невикористану щорічну відпустку. 04.10.2021 [PERSON] прийняли на роботу на посаду майстра колісного цеху у Товариство з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВСЬКИЙ ВАГОНОБУДІВНИЙ ЗАВОД". 07.04.2022 [PERSON] звільнився з роботи за угодою сторін на підставі статті 36 КЗпП України. В день звільнення з роботи та до теперішнього часу [PERSON] не виплачено заробітну плату за період з січня 2022 року по березень 2022 року, а також компенсації за невикористану щорічну відпустку. 27.10.2020 [PERSON] прийняли на роботу на посаду слюсаря у Товариство з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВСЬКИЙ ВАГОНОБУДІВНИЙ ЗАВОД". 07.04.2022 [PERSON] звільнився з роботи за угодою сторін на підставі статті 36 КЗпП України. В день звільнення з роботи та до теперішнього часу [PERSON] не виплачено заробітну плату за період з січня 2022 року по березень 2022 року, а також компенсації за невикористану щорічну відпустку. 08.10.2020 [PERSON] прийняли на роботу на посаду інженера з якості у Товариство з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВСЬКИЙ ВАГОНОБУДІВНИЙ ЗАВОД". 07.04.2022 [PERSON] звільнився з роботи за угодою сторін, на підставі статті 36 КЗпП України. В день звільнення з роботи та до теперішнього часу [PERSON] не виплачено заробітну плату за період з січня 2022 року по березень 2022 року, а також компенсації за невикористану щорічну відпустку. [PERSON] було прийнято на роботу на посаду менеджеру зі збуту у Товариство з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВСЬКИЙ ВАГОНОБУДІВНИЙ ЗАВОД". 06.06.2022 [PERSON] звільнилася з роботи за угодою сторін, на підставі статті 36 КЗпП України. В день звільнення з роботи та до теперішнього часу [PERSON] не виплачено заробітну плату за період з січня 2022 року по березень 2022 року, а також компенсації за невикористану щорічну відпустку. 01.06.2020 [PERSON] прийняли на роботу на посаду начальника економічної служби у Товариство з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВСЬКИЙ ВАГОНОБУДІВНИЙ ЗАВОД". 09.05.2022 [PERSON] звільнилася з роботи за угодою сторін, на підставі статті 36 КЗпП України. В день звільнення з роботи та до теперішнього часу [PERSON] не виплачено заробітну плату за період з січня 2022 року по березень 2022 року, а також компенсації за невикористану щорічну відпустку. 12.03.2020 [PERSON] прийняли на роботу на посаду провідного економіста у Товариство з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВСЬКИЙ ВАГОНОБУДІВНИЙ ЗАВОД". 29.06.2022 [PERSON] звільнилася з роботи за власним бажанням, на підставі статті 38 КЗпП України. В день звільнення з роботи та до теперішнього часу [PERSON] не виплачено заробітну плату за період з січня 2022 року по березень 2022 року, а також компенсації за невикористану щорічну відпустку. 04.07.2018 [PERSON] прийняли на роботу на посаду бухгалтера у Товариство з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВСЬКИЙ ВАГОНОБУДІВНИЙ ЗАВОД". 30.06.2022 [PERSON] звільнилася з роботи за власним бажанням, на підставі статті 38 КЗпП України. В день звільнення з роботи та до теперішнього часу [PERSON] не виплачено заробітну плату за період з січня 2022 року по березень 2022 року, а також компенсації за невикористану щорічну відпустку. 13.11.2020 [PERSON] прийняли на роботу на посаду слюсаря з ремонту рухомого складу у Товариство з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВСЬКИЙ ВАГОНОБУДІВНИЙ ЗАВОД". 07.04.2022 [PERSON] звільнився з роботи за угодою сторін, на підставі статті 36 КЗпП України. В день звільнення з роботи та до теперішнього часу [PERSON] не виплачено заробітну плату за період з січня 2022 року по березень 2022 року, а також компенсації за невикористану щорічну відпустку. 28.12.2021 [PERSON] прийняли на роботу на посаду учня слюсаря у Товариство з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВСЬКИЙ ВАГОНОБУДІВНИЙ ЗАВОД". 30.11.2022 [PERSON] звільнився з роботи за угодою сторін, на підставі статті 36 КЗпП України. В день звільнення з роботи та до теперішнього часу [PERSON] не виплачено заробітну плату за період з січня 2022 року по березень 2022 року, а також компенсації за невикористану щорічну відпустку. [PERSON] прийняли на роботу у Товариство з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВСЬКИЙ ВАГОНОБУДІВНИЙ ЗАВОД". На день подання позову [PERSON] до теперішнього часу не виплачено заробітну плату за період з січня 2022 року по березень 2022 року, а також компенсації за невикористану щорічну відпустку. [PERSON] прийняли на роботу у Товариство з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВСЬКИЙ ВАГОНОБУДІВНИЙ ЗАВОД". На день подання позову [PERSON] до теперішнього часу не виплачено заробітну плату за період з січня 2022 року по березень 2022 року, а також компенсації за невикористану щорічну відпустку. [PERSON] прийняли на роботу у Товариство з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВСЬКИЙ ВАГОНОБУДІВНИЙ ЗАВОД". На день подання позову [PERSON] до теперішнього часу не виплачено заробітну плату за період з січня 2022 року по березень 2022 року, а також компенсації за невикористану щорічну відпустку. 17.12.2020 [PERSON] прийняли на роботу на посаду вантажника у Товариство з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВСЬКИЙ ВАГОНОБУДІВНИЙ ЗАВОД". На день подання позову [PERSON] до теперішнього часу не виплачено заробітну плату за період з січня 2022 року по березень 2022 року, а також компенсації за невикористану щорічну відпустку. 11.03.2021 [PERSON] прийняли на роботу на посаду вантажника у Товариство з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВСЬКИЙ ВАГОНОБУДІВНИЙ ЗАВОД". На день подання позову [PERSON] до теперішнього часу не виплачено заробітну плату за період з січня 2022 року по березень 2022 року, а також компенсації за невикористану щорічну відпустку. 05.10.2020 [PERSON] прийняли на роботу на посаду майстра у Товариство з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВСЬКИЙ ВАГОНОБУДІВНИЙ ЗАВОД". На день подання позову [PERSON] до теперішнього часу не виплачено заробітну плату за період з січня 2022 року по березень 2022 року, а також компенсації за невикористану щорічну відпустку. 07.02.2019 [PERSON] прийняли на роботу на посаду вантажника у Товариство з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВСЬКИЙ ВАГОНОБУДІВНИЙ ЗАВОД", та в подальшому він переведений на посаду слюсаря. На день подання позову [PERSON] до теперішнього часу не виплачено заробітну плату за період з січня 2022 року по березень 2022 року, а також компенсації за невикористану щорічну відпустку. Вказане підтверджується копіями наданих трудових книжок позивачів. Станом на час подання позову позивачі не отримали відомості про суми, нараховані та виплачені їм, в тому числі при звільненні, не отримані вказані відомості й під час розгляду справи. Приписами ст. 43 Конституції України та ст. 2 КЗпП України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. У частині другій 233 КЗпП України зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Аналіз змісту частини другої статті 233 КЗпП України свідчить про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. Вказана правова позиція зазначена в Постанові Верховного Суду |Касаційний цивільний суд, від 05.12.2018, № 134/1781/16-ц|61-23397св18. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм трудового законодавства, суд приходить до висновку про часткову доведеність та обґрунтованість позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківський вагонобудівний завод» і необхідність їх задоволення в частині стягнення на користь позивачів невиплаченої заробітної плати за період з січня 2023 року по 24 лютого 2023 року (по дату прийняття рішення про призупинення трудових договорів), окрім позивачів [PERSON] [PERSON] [PERSON] [PERSON] оскільки доказів офіційного оформлення їх у ТОВ «Харківський вагонобудівний завод», зокрема відповідних наказів, записів у трудовій книжці, суду не надано та судом не встановлено. Що стосується вимог позивачів про стягнення на їх користь компенсації за невикористану щорічну відпустку то вказані вимоги також підлягають частковому задоволенню та з ТОВ «Харківський вагонобудівний завод» на користь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підлягають стягненню вказана компенсація, оскільки матеріали справи містять відомості про звільнення вказаних працівників. У відношенні інших позивачів жодних доказів на підтвердження їх звільнення суду не надано та судом не встановлено, відтак вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Що стосується вимог позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку то в цій частині позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до положень ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до положень ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У Рішенні Конституційного суду України № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 від 22.02.2012 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 117, 237 КЗпП України викладений висновок: в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Також у цьому Рішенні Конституційного Суду України зазначено, що невиплати працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням і працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. У правовому висновку, висловленому Верховним Судом України в постанові від 08.11.2017 у справі 6-1626цс17 зазначено, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Судом встановлено, що позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] були звільнені, щодо позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відсутні докази перебування їх у трудових відносинах з ТОВ «Харківський вагонобудівний завод», щодо інших позивачів відсутні відомості про їх звільнення. З доказів, наданих сторонами до заяв по суті справи вбачається, що фактичного розрахунку (виплати заборгованості по заробітній платі) ані на момент звернення позивачів до суду, ані на момент постановлення судом рішення не було, а тому вимоги позивачів про виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку є передчасними, оскільки визначити остаточний обсяг своїх вимог позивачі можуть лише в день фактичного розрахунку для звільнених працівників та у разі звільнення та фактичного розрахунку не звільнених правників. Таким чином, на сьогоднішній день відсутні підстави для вирішення питання про стягнення середнього заробітку за весь час затримки, оскільки вимоги в цій частині заявлені позивачами передчасно. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відтак, твердження позивачів частково знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, є обґрунтованими, а тому підлягають частковому задоволенню. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог позивачів, на підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь держави суму судового збору в розмірі 13 420 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial