Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-06 00:00:00

24.03.2023 року представник позивача - адвокат Жидкий А.М., який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче об`єднання «Київський завод автоматики» (далі ПАТ «НВО «Київський завод автоматики»), в якій просить визнати протиправним та скасувати наказ ПАТ НВО «Київський завод автоматики» №4-к від 09.01.2023 «Про звільнення працівника [PERSON] », поновити його на роботі на посаді начальника інформаційно-аналітичного управління, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10.01.2023 року до дня поновлення на роботі, який на день пред`явлення позову становить 90 000,00 грн, моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн. та документально підтвердженні понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 30.08.2021 року відповідно до наказу №180 від 28.08.2021 року був прийнятий на посаду радника Голови правління до ПАТ «НВО «Київський завод автоматики», в подальшому 01.09.2021 року наказом №199-к від 01.09.2021 року, в зв`язку зі зміною організаційної структури та штатного розпису підприємства був переведений на посаду начальника інформаційно-аналітичного управління. Зазначає, що з початком повномаштабного вторгнення російських військ в Україну 24.02.2022 року та активних бойових дій на території Чернігівської, Київської областей та м.Чернігова, задля збереження життя своїх близьких та рідних, зокрема доньки - [PERSON] , [INFO] та пристарілої матері - [PERSON] , [INFO] , був вимушений виїхати до більш безпечного місця, та не мав змоги виконувати свої посадові обов`язки. Після повернення до постійного місця проживання позивач звернувся до відповідача з листом від 07.09.2022 року про готовність виконувати свої службові обов`язки, просив повідомити коли він зможе приступити до роботи, у відповідь на який, 09.09.2022 року його було повідомлено листом від 02.09.2022 року №525/599, що відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України його посада була скорочена та зазначено, що він вивільняється із займаної посади. На адвокатський запит від 28.09.2022 року №28/09/22, щодо надання інформації та копій документів про скорочення посади позивача та звільнення його з роботи, відповідач повідомив, що кадрові документи були евакуйовані та можуть бути надані протягом п`яти робочих днів після закінчення військового стану та повернення всієї документації до підприємства. (лист від 14.10.2022 № 525/724) Вказує, що 27.02.2023 року по пошті позивач отримав наказ №4 від 09.01.2023 року «Про звільнення працівника [PERSON] » на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП у зв`язку з прогулами без поважних причин та трудову книжку з відповідним записом про звільнення. Посилається, що він сам виховує малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , що підвердується копією свідоцтва про її народження, копіє рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 13.06.2017 року, копією додаткового рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 04.08.2017 року, відомості про матір у свідоцтві про народження дитини записані відповідно до ч.1 ст.135 СК України, зі слів батька. Вважає дане звільнення незаконним та безпідставним оскільки він перебуває в статусі «одинокого батька» на якого поширюються гарантії передбачені ч.3 ст.184 КЗпП, щодо заборони звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Таким чином звільнення позивача за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП (прогул, в том числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин) є протиправним та суперечить чинному законодавству, а тому на його користь має бути стягнутий середній заробіток за ввесь час вимушеного прогулу - 10.01.2023 року по день ухвалення рішення судом, що гарантується ч.2 ст.235 КЗпП. Оскільки, відповідачем було порушено його законні трудові права, що виразилися у безпідставному та незаконному звільненні з роботи, внаслідок чого позивач втратив заробіток, який є джерелом засобів забезпечення нормальних життєвих умов, зазнав стійких моральних переживань, втрату нормальних життєвих зв`язків, спокою, породило невпевненість у майбутньому, що вимагало додаткових зусиль для організації свого життя. Моральні страждання позивача посилювались постійним нервовим стресом. Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27.03.2023 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Відповідно до ч. 5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу без виклику сторін за наявними у справі матеріалами. 11.05.2023 року від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву (з додатками), в якому останній просить відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві (а.с.61-83), а також заява про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. (а.с.84-85) Суд, вивчивши клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, приходить до наступного висновку. Суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 ЦПК України. Згідно з ч.ч. 5, 7 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву. Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 6 ст. 279 ЦПК України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Так, спрощене провадження, як з викликом, так і без виклику сторін спрямоване на всебічний, повний та об`єктивний розгляд справи з дослідженням всіх наданих сторонами доказів, вивченням всіх заяв сторін по суті справи, тобто спрощене провадження без виклику сторін не є провадженням в якому розглядаються безспірні вимоги. Відтак, сторони не позбавлені можливості викласти свої доводи, аргументи, міркування, заперечення у письмових заявах по суті справи, надавати суду свої докази на спростування взаємних вимог та заперечень у строки визначені судом або законом, та в повній мірі користується правами, передбаченими ЦПК України. Усі наявні у сторін докази безперешкодно можуть бути надані ними суду в межах розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмовому провадженні). В ухвалі Великої Палати Верховного суду від 14.05.2019 у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18), зазначено, що бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги предмет, підстави та характер спірних правовідносин, склад учасників справи, суд не вбачає обґрунтованих підстав для розгляду справи в судовому засіданні за правилами загального позовного провадження та приходить до висновку про залишення клопотання без задоволення. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 8 Конституції України визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України (ч. 1 ст. 9 Конституції України). Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, закріплено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя працівників, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. (ст. 1 КЗпП України) Судом встановлено, що 30.08.2021 року відповідно до наказу №180 від 28.08.2021 року [PERSON] був прийнятий на посаду радника Голови правління до ПАТ НВО «Київський завод автоматики», в подальшому 01.09.2021 року наказом №199-к від 01.09.2021 року, в зв`язку зі зміною організаційної структури та штатного розпису підприємства був переведений на посаду начальника Інформаційно-аналітичного управління, що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] (а.с. 28). Відповідно до копії наказу «Про звільнення працівника [PERSON] » №4 від 09.01.2023 року [PERSON] , начальника Інформаційно-аналітичного управління, звільнено з роботи з 09.01.2023 року за прогули без поважних причин, на підставі п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Підстава: Доповідні записки Начальника зміни відділу охорони Управління безпеки №4 від 31.03.2021 р., №603/25 р., від 30.04.2021 р., №603/31 від 31.05.2022 р., №603/36 від 30.06.2022 р., №603/42 від 31.07.2022 р., №603/47 від 31.08.2022 р., №603/52 від 30.09.2022 р., №603/67 від 31.10.2022 р., №603/73 від 30.11.2022 р., №603/79 від 31.12.2022 р. Копії листів, що були направлені [PERSON] . Бухгалтерії провести повний розрахунок згідно чинним законодавством, щорічна основна відпустка та додаткові відпустки використані повністю. (а.с. 26) Саття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працвником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначеною цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним органом чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Пунктом 4 статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначний строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані влаником або уповноваженим органом лише у випадках, зокрема прогулу (у тому числі відсутності на роботі трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Вказана норма є загальною та стосується категорії працівників, які не мають додаткових гарантій соціального захисту. Статтею 184 КЗпП України визначено гарантії при прийнятті на роботу і заборона звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей. Відповідно ч.3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи роботодавця не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Отже, зазначена норма чітко встановлює гарантію обмеження звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років та передбачає можливості такого звільнення у випадку повної ліквідації підприємства й за умови обов`язкового працевлаштування. Такий висновок викладено в постановах Верховного суду від 14 березня 2018 року справа №820/11570/15 (провадження №К/9901/6679/18), від 28 січня 2019 року в справі №392/1505/17-ц (провадження №61-38857св18). Юридичний термін «одинока мати», законодавством не визначений. Верховний Суд України в своїй правовій позиції, що викладена у п.9 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 року визначає, що «одинока матір» - це жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама. Згідно зі ст.1 Закону України «Про охорону дитинства» ст. 2 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», ст. 6 СК України дитина - це особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно із законом, застосованої до неї, вона не набуває прав повнолітньої особи раніше. Відповідно до ст.18-1 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» право на допомогу на дітей одиноким матерям мають одинокі матері (які не перебувають у шлюбі), одинокі усиновлювачі, якщо у свідоцтві про народження дитини або документі про народження дитини, виданому компетентними органами іноземної держави, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку (рішенні про усиновлення дитини), відсутній запис про батька (матір) або запис про батька (матір) проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері (батька, усиновлювача) дитини. В свою чергу, ні Законом, а ні нормативно правовими актами не встановлено якими саме доказами, документами «одинока матір» може підтвердити свій правовий статус для отримання соціальних пільг. Міністерство соціальної політики в листі від 30 травня 2014 року № 193/13/123-14 надаючи роз`яснення, щодо надання додаткової відпустки «одинокій матері» вказало, що для підтвердження пільг щодо одинокої матері роботодавцю має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини. Зокрема, одним з таких документів, наприклад, може бути: рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав; ухвала суду або постанова слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів; акт, складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією чи будь-якою іншою комісією, утвореною на підприємстві, в установі, організації, або акт дослідження комітетом самоорганізації населення, в якому зі слів сусідів (за наявності їх підписів у акті) підтверджується факт відсутності участі батька у вихованні дитини; довідка зі школи (садочку) про те, що батько не бере участі у вихованні дитини (не спілкується з вчителями, не забирає дитину додому, не бере участі в батьківських зборах) тощо. Верховний Суд України у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 13.06.2018 року (справа №822/2446/17) вказав, що оскільки правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, вбачається можливим застосування аналогії поняття «одинокої матері», тлумачення якого зазначено у Постанові Пленуму ВСУ від 06.11.1992 року №9. Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 13.06.2017 року у справі №751/2832/17 [PERSON] , [INFO] визнано усиновлювачем [PERSON] , [INFO] . (а.с.32-33) Зобов`язано Чернігівський міський відділ державної реєстрації актів цивільного Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області всести зміни до актового запису про народження №692 від 29 березня 2011 року, здійсненого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції, [PERSON] , [INFO] : - змінити прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », по батькові з « [PERSON] » на « [PERSON] », ім`я дитини, дату і місце народження залишити без змін; - в графу відомості «про батька» записати [PERSON] , [INFO] ; - в графу відомості «про мати» записати - [PERSON] . Відомості записати відповідно до ч.1 ст. 135 СК України, зі слів батька. 04 серпня 2017 року у справі №751/2832/17 Новозаводським районним судом м.Чернігова винесено додаткове рішення у справі за заявою [PERSON] про усиновлення дитини. В третьому абзаці резолютивної частини рішення додатково зазначити громадянство, виклавши в наступній редакції: - в графу відомості «про мати» записати - [PERSON] , громадянка України. Відомості записати відповідно до ч.1 ст. 135 СК України, зі слів батька. (а.с. 34) З матеріалів справи вбачається що позивач у шлюбі не перебуває, сам займається виховання і матерільним утриманням неповнолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , у свідоцтві про народження якої відомості «про мати» записано відповідно ч.1 ст.135 СК України, зі слів батька, даний факт підтверджується: листом управління (служби) у справах дітей Чернігівьскої міської ради від 06.03.2023 року № 01-31/03/529 (а.с.35); довідкою Чернігівської ЗОШ I-III ступенів №6 ЧМР Чернігівської області від 07.03.2023 року №40 (а.с.36); довідкою Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 06.03.2023 року №1976 про склад зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб (а.с.37); довідкою Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 19.01.2023 року №234/153-24-23-22.23/22.23. (а.с.38) Твердження відповідача, що «одинока мати» і «одинокий усиновлювач» не є тотожними поняттями, а тому до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення ч.3 ст.184 КЗпП, оскільки вказана стаття застосовуються до осіб, які мають кровне споріднення з дітьми, а не тих, хто в результаті власних вольових активних дій набули статусу усиновлювачів на підставі рішення суду, спростовуються ст. 232 СК України яка передбачає правові наслідки усиновлення, відповідно до частини 4 якої - усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Таким чином, позивач перебуває у статусі «одинокий батько» на якого поширються гарантії передбачені ч.3 ст.184 КЗпП України, щодо заборони звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Позивач звернувся до суду за захистом своїх трудових прав в межах строку, визначеного ст. 233 КЗпП України, а його звільнення відбулося необґрунтовано, з порушенням вимог трудового законодавства. Так, відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивача в частині скасування наказу №4-к від 09.01.2023 року «Про звільнення працівника [PERSON] » та поновлення його з 09.01.2023 року на відповідній посаді. Щодо позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.03.2023 року №910/17459/20: 5.19. Крім того, вирішуючи питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду, попередні судові інстанції правильно зазначили, що у трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. 5.20. Принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором. 5.21. Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Не допускаються дії працівника чи роботодавця, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. 5.22. Під зловживанням трудовим правом для сторін трудових відносин варто розуміти особливу недобросовісну поведінку, пов`язану з навмисним створенням для працівника та (або) роботодавця ситуації правової невизначеності за межами права, з порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності. В постанові Верховного суду від 28.04.2022 року справа № 761/48981/19 зазначено, що у трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, реалізуючи свої права, як цього вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачених трудовим законодавством та трудовим договором. Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Не допускаються дії працівника чи роботодавця, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні трудових прав працівник і роботодавець повинні додержуватися моральних засад суспільства. Не допускається використання наданих трудових прав та виконання обов`язків на підставі зловживання. Під зловживанням трудовим правом для сторін трудових відносин варто розуміти особливу недобросовісну поведінку, пов`язану з навмисним створенням для працівника та (або) роботодавця ситуації правової невизначеності за межами права, з порушенням принципів справедливості, розумності та сумлінності, для досягнення своєї незаконної прихованої мети, як правило, з використанням дефектів трудового та іншого законодавства (прогалини, колізії, оціночні категорії і тому подібне). Зловживання правом у трудових правовідносинах з боку працівника може вчинятися як при прийнятті на роботу, так і при звільненні з ініціативи роботодавця. Типовими ознаками зловживання правом з боку працівника є: 1) така поведінка завжди є недобросовісною; 2) працівник діє навмисно, бажаючи одержати певну вигоду (наприклад, отримати компенсацію за час вимушеного прогулу); 3) поведінка працівника здатна завдати шкоди роботодавцю або заподіює її; 4) відсутня пряма протиправність, і ситуація не конкретизується в нормативно-правових актах. Оскільки трудове законодавство не містить жодних положень щодо наслідків зловживання правом, а питання відновлення порушеного права одній із сторін трудових відносин та відшкодування грошових компенсацій, є надзвичайно важливим, почесну місію у визначенні кваліфікації дій чи бездіяльності як зловживання правом покладено на суд. З матеріалів справи вбачається, що позивач не приступив до виконання своїх обов`язків, всіляко ігнорував листи відповідача: №525/599 від 02.09.2022 р., №525/657 від 15.09.2022 р., №525/662 від 27.09.2022 р., №525/722 від 14.10.2022 р., №525/769 від 27.10.2022 р., №525/816 від 07.11.2022 р., №525/874 від 30.11.2022 р. (а.с.19-21, 24, 117, 120, 123, 128, 131, 136, 140), про що відповідно було складено акти про відсутність його на роботі (а.с.107, 109, 111, 113, 115, 126, 134, 143, 145) та доповідні записки про не вихід на роботу [PERSON] : №603/22 від 31.03.2022 р., №603/25 р. від 30.04.2021 р., №603/31 від 31.05.2022 р., №603/36 від 30.06.2022 р., №603/42 від 31.07.2022 р., №603/47 від 31.08.2022 р., №603/52 від 30.09.2022 р., №603/67 від 31.10.2022 р., №603/73 від 30.11.2022 р., №603/79 від 31.12.2022 р. (а.с.106, 108, 110, 112, 114, 116, 127, 135, 144, 146) Нявність вищезгаданих письмових відомостей, наданих відповідачем і не спростованих позивачем, свідчить про вибіркове ставлення позивача до реалізації його трудових прав та гарантій, передбачених законодавством, і вказує на наявність елементів зловживання ним своїм трудовим правом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що підстав для стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного, моральної шкоди, суд не вбачає, а тому в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Аналізуючи всі доводи учасників справи, суд приймає до уваги висновки, викладені в рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід. Згідно ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Аналогічні положення закріплені в ст. 430 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору (є особою з інвалідністю 2 групи), витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача у розмірі 1073 грн. У відповідності до ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Статтею 137 ЦПК України встановлено: витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Так, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Позивачем надано до суду договір про надання правничої (правової) допомоги від 28.09.2022 року (а.с.46-47), додаткову угоду №1 (невід`ємна частина) до договору №28/09/22 про надання правничої (правової) допомоги (а.с.48), акт про прийняття-передачі наданих послуг від 07.03.2023 року (а.с.49) та квитанцію від 07.03.2023 року про сплату позивачем послуг адвоката згідно договору про надання правової допомоги від 28.09.2022 року в сумі 5000 грн. 00 коп. (а.с.50) З урахуванням положень п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України, беручи до уваги часткове задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у розмірі 2500 грн. 00 коп., оскільки вони підтверджені належними, достовірними та допустимими доказами.

Outcome: approved