Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-23 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про збільшення аліментів, стягнення додаткових витрат на дітей та безпідставно отриманої допомоги на дітей, які виховуються у багатодітних сім`ях. В позовній заяві позивач просить збільшити розмір аліментів, які стягуються з [PERSON] в твердій грошовій сумі у розмірі 1500,00 грн. на кожну дитину щомісячно на користь [PERSON] на підставі рішення Ірпінського міського суду Київської області № 367/3999/20 від 23.12.2020 до 4000,00 грн. на кожну дитину щомісячно, але не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 4000,00 грн. на кожну дитину щомісячно, але не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] додаткові витрати на дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] в сумі 27 446 грн. 73 коп. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно отриману від Управління соціального захисту населення Бучанської міської ради допомогу на дітей, які виховуються у багатодітних сім`ях у сумі 15 300 гривень. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 10 000,00 грн. Судові витрати покласти на Відповідача.(а.с.1-13). Від відповідача [PERSON] 11.02.2022 надійшов відзив на позовну заяву, в якій він зазначив, що не визнає позовні вимоги позивача, оскільки вони не підтверджені належними доказами, та просить відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. (а.с.203-214). 21.02.2022 представником позивача [PERSON] - адвокатом Гайчук М.М. було подано заяву про зміну предмету позову, в якій просила змінити предмет позову в частині п.3-4 позовних вимог у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про збільшення аліментів, стягнення додаткових витрат на дітей та безпідставно отриманої допомоги на дітей, які виховуються у багатодітних сім`ях. Змінити розмір аліментів, які стягуються з [PERSON] в твердій грошовій сумі у розмірі 1500,00 грн. на кожну дитину щомісячно на користь [PERSON] на підставі рішення Ірпінського міського суду Київської області № 367/3999/20 від 23.12.2020 р. та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] у розмірі половини заробітку (доходу) [PERSON] , але не менше трьох прожиткових мінімумів для дітей віком від 6 до 18 років, починаючи з дати звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття.(а.с.1-4) Також 22.02.2022 року позивач подала до суду відповідь на відзив, де зазначила, що категорично заперечує проти відзиву на позов, вважає його необґрунтованим та абсурдним, не підтвердженим жодним доказом, та викладені доводи відповідача не узгоджуються із фактичними обставинами справи.(а.с.12-17). 17.06.2023 від представника відповідача [PERSON] - адвоката Колесник Г.М. надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому відповідач не погоджується з викладеними твердженнями представника позивача, та вважає, що представник позивача надає аргументи, на які вже надано заперечення. (а.с.63-69). Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 05 січня 2022 року відкрито провадження у даній справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. На електронну адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони, [PERSON] та [PERSON] , перебували в зареєстрованому шлюбі, який було зареєстровано, 27 липня 2009 року, Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, про що 24 липня 2009 року складено відповідний актовий запис № 574. (а.с.28). Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 08 травня 2020 року ухвалено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , було розірвано та змінено прізвище відповідача на дошлюбне « [PERSON] ».(а.с.35-36). Також встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 13 липня 2010 року, від шлюбу мають спільного сина - [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 1113, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві. (а.с.31). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , від шлюбу мають спільного сина - [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 948, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві. (а.с.29). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , від шлюбу мають спільну доньку - [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 573, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві. (а.с.30). Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 23 грудня 2020 року, ухвалено стягнути із [PERSON] , [INFO] (іден код [NUMBER] ), не працюючого, проживаючого [ADDRESS] аліменти на користь [PERSON] (іден код [NUMBER] ), [INFO] , яка проживає за адресою [ADDRESS] на утримання неповнолітніх дітей сина [PERSON] , [INFO] ,сина [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі по 1500 грн на кожну дитину щомісячно ,але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з дня подачі позову до суду, а саме з 01.07.2020р та до досягнення дітьми повноліття. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 180 СК України визначено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч.1 ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, зміна способу стягнення аліментів (ч. 3 ст. 181 СК України) і зміна визначеного раніше розміру аліментів (ст. 192 ч. 1 СК України) є різними правовими інститутами. Водночас, ці інститути тісно пов`язані між собою. Зазвичай зміна способу стягнення аліментів тягне і зміну розміру (збільшення, зменшення) раніше обумовлених чи присуджених аліментів, зміна способу стягнення аліментів може слугувати засобом, методом зміни розміру стягуваних аліментів. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни способу стягнення або розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я. Позивач, як одержувач, довела свої вимоги щодо необхідності зміни способу стягнення аліментів і суд з нею погоджувався, зокрема, що розмір, присуджених до стягнення аліментів, на даний час є недостатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей. Враховуючи, що відповідач є працездатною людиною, приймаючи до уваги, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення саме гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, зважаючи на обов`язковість обох батьків, що приймають дитину, імперативну норму про зміни у стягненні аліментів, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги обґрунтовуються на положеннях Сімейного кодексу України, що відносяться до інтересів дітей, їх рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дітей, не виключати її матеріального становища та визначення вказаного виклику способу та розміру стягнення аліментів призведе до утримання прав дітей на утримання від батька відповідно до положення Закону. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вбачається, що у випадку зміни розміру аліментів, аліменти у новому розмірі стягуються від дня набрання чинності рішенням суду. Таким чином, враховуючи, матеріальне становище сторін, а також те, що раніше визначений судом розмір аліментів не є достатнім для забезпечення належного утримання дітей її гармонійного розвитку, вважає за можливе задовольнити позовні вимоги та змінити розмір аліментів, визначений рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 23 грудня 2020 року. Відповідно до позовних вимог в частині стягнення з додаткові витрати на дітей, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У відповідності до ч. 1, ч. 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право нa рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, що була ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. За змістом ст. 18 Конвенції суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до вимогст.185 СК Українитой з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Отже, виходячи з аналізустатті 185 СК Українидодаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що до участі у додаткових витратах на утримання дитини, можна притягати лише батьків, у цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17, до особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Судом встановлено, що під додатковими витратами на дитину позивач розуміє витрати на придбання дивану, шпалер, шаф, водонагрівача, килимового покриття, та інших матеріалів для проведення ремонтних робіт, загальною сумою 27 446 грн 73 коп., які бажає стягнути з відповідача. З такими твердженнями позивача суд погодитися не може, виходячи із наступного. Витрати на дивана, шпалер, водонагрівача, шаф гардеробних, полиці декоративної, стола письмового, та інших матеріалів для проведення ремонтних робіт, не можна вважати додатковими витратами, оскільки такі не викликані особливими обставинами, не відноситься до загального розвитку дитини, і є не обов`язковими, а добровільним волевиявленням одного із батьків, у даному випадку матері. Позивач не надала доказів, що такі витрати пов`язані з розвитком певних здібностей дітей, а тому їх також не можна віднести до витрат, які пов`язані з особливими обставинами. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що зазначені витрати позивача не входять до визначення особливих обставин в розумінні ст. 185 СК України і не підлягають стягненню з другого з батьків, тому вимога позивача про стягнення з відповідача 27 446, 73грн. задоволенню не підлягає. Щодо позовних вимог в частині стягнення безпідставно отриману допомогу на дітей, які виховуються у багатодітних сім`ях, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1., 2 ст. 77 ЦПК України). Встановлено, що відповідно довідки від 20 жовтня 2020р. (ОР 415895 ЦБ/ПБ 50036/50036) виданої гр.. [PERSON] , отримана ним допомога на дітей, які виховуються у багатодітних сім`ях, становить в розмірі 15 300, 00грн. (а.с.57). Таким чином, поставивши перед судом питання про стягнення безпідставно отриманої допомоги на дітей, які виховуються у багатодітних сім`ях, позивачу належало доводити передусім, що відповідач дійсно отримав дані кошти, та ці кошти не були використані за призначенням, тобто на дітей, як підставу для задоволення вимоги. Однак, пред`являючи позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно отриману від Управління соціального захисту населення Бучанської міської ради допомогу на дітей, які виховуються у багатодітних сім`ях у розмірі 15 300 гривень позивач не надала суду будь-яких доказів щодо не використання даних коштів за призначенням, тобто на дітей, оскільки частина коштів відповідачем була отримана, коли вони офіційно перебували в шлюбі до 08 травня 2020 року та проживали разом, а тому зазначені у позовній заяві обставини не є підставою для задоволення позовних вимог в цій частині. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема,: 1) на професійну правничу допомогу. Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу). В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». На підтвердження витрат на правову допомогу адвокатом Гайчук М.М. подано: копію договору про надання професійної правничої (правової) допомоги № 26/10.21 від 26 жовтня 2021р., копію додатку до договору № 1 про надання професійної правничої (правової) допомоги від 08 грудня 2021 року, копію акту приймання-передачі наданих послуг від 16 грудня 2021 року, копію ордера, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 137 ЦПК України). Отже, стороною, яка просить стягнути на її користь витрати на професійну правничу допомогу, має бути надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та докази здійснення стороною таких витрат. Проте, всупереч вищезазначеному, суду не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом. Інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, не містить в собі взагалі ніякого опису робіт виконаних адвокатом, не містить ані витрат часу, ані виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання яких є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Неподання розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу, що є підставою для відмови в стягненні витрат на правову допомогу. Вказана позиція відповідає висновкам, викладеним в постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 (провадження № 61-5662св20). Окрім того, разом з тим, представником позивача - адвокатом Гайчук М.М. не надано суду належних та допустимих доказів про те, що позивачем було сплачено суму витрат на професійну правничу допомогу. За таких обставин, суд приходить до висновку, що підстави для стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката відсутні. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, а позивач звільнений від сплати судових витрат, то згідно зіст. 141 ЦПК Україниз відповідача в дохід держави підлягає стягненню судові витрати у вигляді судового збору. На підставі ст.ст. 180, 181, 191 Сімейного кодексу України, ст.ст. 81, 133, 137, 141, 200, 206, 247, 258-259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд -

Outcome: partial