Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, [PERSON] про скасування обтяження, якою просить: скасувати обтяження, яке було внесено відносно [PERSON] до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на підставі ухвали №206936/05 від 10.10.2005 року, Восьмої Одеської державної нотаріальної контори. Тип обтяження: заборона на нерухоме майно. Об`єкт обтяження: 2/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] . Обтяження №49105899. Реєстраційний номер обтяження: 2510922. В обґрунтування позову зазначив, що 21.02.2023 року він звернувся до нотаріуса з метою оформлення договору відчуження належної йому квартири за адресою: [ADDRESS] . Разом із тим, йому повідомили про наявність обтяження на квартирі у вигляді заборони на нерухоме майно. Реєстратором Восьмої Одеської державної нотаріальної контори було внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна інформацію щодо обтяження: Об`єкт обтяження: 2/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] . Обтяження №49105899. Реєстраційний номер обтяження: 2510922. Підстава: ухвала №2-6936/05 від 10.10.2005 року, видавник: Суворовський районний суд м. Одеси, суддя: Левчук О.А. Перший Суворовський відділ державної виконавчої служби повідомив, що згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів, його майно обтяжено записом № 12040645, підстава В-14/1350 ВП [NUMBER] від 22.12.2011 року. Перевіркою журналу обліку виконавчих проваджень переданих державному виконавцю встановлено, що вищевказане виконавче провадження завершене у 2011 році. Постановою від 03.02.2023 року № 29554487/2023 про зняття арешту з майна боржника, припинена чинність арешту майна, накладеного на підставі постанови В-14/1350 № 29554487 від 22.12.2011 року. Реєстраційний номер обтяження 12040645. Інших виконавчих проваджень у державної виконавчої служби не було. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси по справі № 2-6936/05 від 12 грудня 2005 року ним було виконано, борг у розмірі 13635 грн. повернуто [PERSON] , тому відповідач не зверталась до виконавчої служби. Восьма Одеська державна нотаріальна контора - як реєстратор який вносив обтяження № 49105899 до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на даний час не існує, а місцезнаходження [PERSON] йому невідомо. Тому, із позовом він звернувся до Управління Державної реєстрації юридичного Департаменту Одеської міської ради. Наявність обтяження на його майні порушує його право власності, непорушність якого гарантована Конституцією та законодавством України. 23.06.2023 року від відповідача Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради надійшов до суду відзив на позовну заяву, згідно якого він позов не визнав, просив відмовити у його задоволені. В обгрунтування відзиву зазначено, що він не є належним відповідачем по справі, а міг бути залучений до участі у справі лише в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. [PERSON] не ставиться питання щодо протиправності дій Управління. Крім того, управління не є юридичною особою, а має лише статус структурного підрозділу Юридичного департаменту. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2023 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, та надано відповідачу строк для подання заперечень (відзиву) на позовну заяву. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2023 року витребувано у Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції наступну інформацію: чи відкривалося виконавче провадження з виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2005 року по цивільній справі № 2-6936/05 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Позивач [PERSON] та його представник у судове засідання з`явились, на перше судове засідання, наступні судові засідання [PERSON] просив розглядати за його відсутності, за наявними матеріалами. Представник відповідача Управління Державної реєстрації юридичного Департаменту Одеської міської ради, не забезпечив явку свого представника до судового засідання, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, у відзиві на позов просив розглянути справу за їх відсутності. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явилась, була повідомлена про розгляд справи через оголошення на офіційному веб сайті судової влади України. Відзиву від відповідача на позов до суду не надходило, заяв про розгляд справи за її відсутності до суду остання не подавала. Враховуючи наявність в матеріалах справи доказів належного повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду справи судовою повісткою, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, з`ясувавши дійсні обставини справи та дослідивши письмові докази, дійшов висновку що позов підлягає частковому задоволенню, оскільки обґрунтованість вимог до [PERSON] підтверджується матеріалами справи. Судом встановлено, що [PERSON] являється власником кв. [ADDRESS] . В Державному реєстрі речових прав наявний арешт: Обтяження №49105899, дата державної реєстрації обтяження:19.10.2005; вид обтяження: заборона на нерухоме майно. Опис предмета обтяження: 2/3 частки адреса: [ADDRESS] . Обтяження. Реєстраційний номер обтяження: 2510922. Підстава: ухвала №2-6936/05 від 10.10.2005, видавник: Суворовський районний суд м. Одеси, додаткові відомості: суддя Левчук О.А. Це підтверджується листом Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі від 21.02.2023 року №427с/01-16. Згідно архівної довідки Одеського державного нотаріального архіву від 31.-1.2023 року № 190/01-18, за інформацією матеріалів архівного фонду Восьмої Одеської державної нотаріальної контори, міститься ухвала Суворовського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2005 року, справа № 2-6396/05, про накладення арешту на 2/3 частини квартири [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] . Відомості щодо зняття арешту в матеріалах справи відсутні. Ухвало Суворовського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2005 року по справі №2-6936/05 суддя: Левчук О.А., накладено арешт на 2/3 частини квартири [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] . Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2005 року, по справі № 2-6936/05: стянуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 13635 грн., витрати по оплаті державного мита у розмірі 136,35 грн., та витрати за надання правової допомоги у сумі 1000 грн. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Матеріали цивільної справи № 2-6936/05 в архіві Суворовського районного суду м. Одеси - знищені, за закінчення терміну зберігання. Листом від 10.03.2023 року №з-76-23 Відділ державної реєстрації прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради повідомив [PERSON] , що ним розглянуто його звернення щодо зняття арешту з 2/3 частки квартири [ADDRESS] . З метою вирішення питання зняття арешту, запропоновано звернутися до Відділу для належного подання та оформлення заяви, долучивши відповідне судове рішення про припинення арешту на вказаний об`єкт нерухомого майна, та сплативши адміністративний збір у розмірі 0,05 прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Суд констатує, що виконавчі провадження, на виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2005 року, по справі № 2-6936/05, відносно [PERSON] , як боржника, не відкривались. Це підтверджується інформацією з АСВП, доступ до якої є відкритим. Доказів іншого суду не надано. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно п.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.11.2019 року по справі № 905/386/18 та постанові Верховного Суду України від 15 травня 2013 року по справі №6-26цс13, які враховуються судом, на підставі ч.4 ст. 263 ЦПК України. За змістом п. 11 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно з`ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно додержуючись при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів. Відповідно до роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», відповідачем у справі за позовом про зняття арешту з майна є або боржник, або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. З огляду на викладене, суд зазначає, що коло відповідачів частково вірно визначено позивачем. Належним відповідачем по даній справі є стягувач [PERSON] , в інтересах якої даний арешт було накладено. Судом встановлено, що на сьогодні позивач має намір відчужити належне йому на праві власності майно - квартиру [ADDRESS] . На думку суду, оспорюваний арешт - обтяження, накладений на майно позивача ще у 2005 року, тобто 18 років тому, безсумнівно порушує право позивача [PERSON] на здійснення права власності, передбаченого ст.41 Конституції України, ст. 319, 321 ЦК України. При прийнятті рішення по справі, суд враховує доводи [PERSON] про погашення боргу перед [PERSON] , за рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12.12.2005 року по справі № 2-6936 2005 року, доказів іншого суду не надано, в свою чергу відсутність відкрити виконавчих проваджень відносно [PERSON] , додатково підтверджує законність його позиції. При цьому, захист позивачем [PERSON] своїх прав, в порядку ст. 158 ЦПК України, шляхом скасування заходів забезпечення позову, за його заявою, в рамках цивільної справи № 2-6936 2005 року, є неможливим, оскільки цивільна справа № 2-6936 2005 року, за даними архіву Суворовського районного суду м. Одеси є знищеною, за терміном зберігання. Враховуючи наявність накладеного арешту на нерухоме майно, відсутність підстав для продовження обтяження на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог [PERSON] до [PERSON] , та необхідність скасування такого обтяження. В свою чергу, суд зауважує, що Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради є не лише неналежним відповідачем по даній справі, оскільки не порушує права позивача, а і належним суб`єктом, до якого можуть бути пред`явлені такі вимоги. Рішенням Одеської міської ради від 03.02.2016 року № 248-VII Юридичний департамент Одеської міської ради визначено суб`єктом державної реєстрації прав на нерухоме майно та державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Натомість, Управління - не є юридичною особою. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України), Юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (стаття 80 Цивільного кодексу України). Юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення (частина перша статті 89 ЦК України). Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Розгляду у суді підлягає лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, або в їх задоволенні може бути відмовлено. Положення «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186, пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосується як позовів, які не підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц). За таких обставин, суд дійшов висновків про те що провадження у даній справі в частині вимог до Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради підлягає закриттю, на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства позов заявлений до особи, яка не може бути стороною у справі, у зв`язку з відсутністю у неї цивільної процесуальної дієздатності. Вирішуючи позов таким чином, суд також застосовує положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практику ЄСПЛ, що передбачено положеннями ст..10 ЦПК України. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено право на ефективний засіб юридичного захисту передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. В рішенні ЄСПЛ від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма (ст.13 Конвенції) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. В рішенні ЄСПЛ «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (№ 38722/02, п.75) зазначено, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею (ст.13 Конвенції) повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Outcome: partial