Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визначення порядку користування будинком [ADDRESS] , а саме просить суд виділити їй у користування житлову кімнату (№ 1-4), площею 18,6 кв.м. та комору (№ 1-7), площею 4,80 кв.м., - виділити у користування [PERSON] житлову кімнату (№ 1-5), площею 20,4 кв.м. та у спільному користуванні залишити веранду (№ 1-1), площею 6,5 кв.м., коридор (№ 1-2), площею 7,5 кв.м., кухню (№ 1-3), площею 11,3 кв.м., ванну (№ 1-6), площею 4,8 кв.м., а також вбиральню (літ. Г), сарай (літ Д), споруди №№ 1, 2, колодязь № 4. В обґрунтування заявлених вимог зазначає про те, що 10.11.2017 року шлюб між сторонами розірвано. Під час перебування у шлюбі сторонами було придбано будинок за адресою [ADDRESS] . В подальшому рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.12.2019 року цей будинок визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У зв`язку з тим, що згоди щодо користування спірним житлом між позивачем та відповідачем не досягнуто, визначити порядок користування будинком відповідач відмовляється, внаслідок чого вона фактично позбавлена можливості володіти та користуватися належним їй спільним майном. У зв`язку з цим змушена звернутися за захистом своїх прав до суду. 06.07.2023 року до суду від представника відповідача надійшов відзив в якому зазначено про те, що в будинку житлові кімнати № 1-4 та № 1-5 з`єднані між собою дверима. При цьому вхід у житлову кімнату № 1-4 можливий тільки через кухню, яка позначена під № 1-3 або через житлову кімнату № 1-5, іншого входу в кімнату № 1-4 немає. Таким чином всі кімнати між собою з`єднані дверима, а тому в будинку немає жодного ізольованого приміщення, яке може бути виділене у користування. Крім того у позивача троє малолітніх дітей, а у відповідача дружина та дочка дружини, які на законних підставах проживають у будинку, а тому співвласникам та членам їхньої сім`ї обов`язково має бути виділено ізольовані приміщення для проживання, а не прохідні кімнати. Також у відзиві зазначається про те, що суд не може без висновку експерта встановлювати порядок користування житловим будинком. Відтак при відсутності згоди на встановлення запропонованого порядку користування будинком будуть порушені права обох сторін у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає. Ухвалою суду від 04.05.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 27.07.2023 року відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про виділення частки в натурі. Позивач [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Представник позивача, адвокат Лозінська О.О., в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без їхньої участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, його представник, адвокат Стегура Н.Р., в судовому засіданні проти позову заперечила з підстав, відображених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, ст. 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Так, в ході судового розгляду судом встановлено таке. Відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.11.2017 року шлюб між сторонами по справі розірвано. Згідно з рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.12.2019 року будинок за адресою [ADDRESS] , був визнаний об`єктом спільної сумісної власності подружжя. При цьому судовим рішенням визнано за сторонами у цій справі по 1/2 частці вказаного будинку. Відповідно до технічного паспорту, будинок за адресою [ADDRESS] , складається з двох житлових кімнат: кімната № 1-4, площею 18,60 кв.м., кімната № 1-5, площею 20,40 кв.м.; веранди № 1-1, площею 6,5 кв.м., коридору № 1-2, площею 7,5 кв.м., кухні (№ 1-3), площею 11,3 кв.м., ванни (№ 1-6), площею 4,8 кв.м., комори № 1-7, площею 4,80 кв.м. Також до будинку належать вбиральня (літ. Г), сарай (літ Д), споруди №№ 1, 2, колодязь № 4. Так, [PERSON] просить виділити їй в користування житлову кімнату № 1-4, площею 18,60 кв.м. та комору № 1-7, площею 4,80 кв.м., а [PERSON] виділити в користування житлову кімнату № 1-5, площею 20,4 кв.м., решта приміщень просить залишити у спільному користуванні. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, відповідно до розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року № 6-1500 цс 15. Таким чином Верховний Суд України акцентує увагу на те, що при визначенні порядку користування будинком допускається можливість відійти від відповідності реальних часток ідеальним, проте в незначних обсягах. За положеннями ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічні правила містить також ст. 405 ЦК України. За змістом ст.ст. 47, 48 ЖК Української РСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. У цій справі спір стосується не поділу будинку, а встановлення порядку спільного користування ним. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному співвласнику по 13,65 кв.м житлової площі на одну особу, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 07.02.2022 року у справі № 182/3348/19 (провадження № 61-1084св21). При цьому судом встановлено, сторони добровільно між собою не можуть визначити порядок користування будинком, а тому з метою усунення спорів та конфліктів між його співвласниками необхідно встановити порядок користування спірним будинком згідно з запропонованим позивачем варіантом і встановлення такого порядку є можливим, виходячи із кількості житлових кімнат будинку та незначного перевищення частки, що виділяється позивачу, а відтак не порушує права іншого співвласника. Заперечення сторони відповідача в цілому ґрунтуються на тому, що в спірному будинку відсутні ізольовані кімнати, що спростовується дослідженим вище технічним паспортом на будинок. Так, встановлено, що будинок складається з двох житлових кімнат: кімната № 1-4, площею 18,60 кв.м., та кімната № 1-5, площею 20,40 кв.м., обидві з яких мають окремі входи і з приміщень загального користування, а саме з коридору та кухні. При цьому та обставина, що такі житлові кімнати з`єднані між собою дверима, жодним чином не впливають на їхню ізольованість одна від одної, так як за відсутності потреби користування такими дверима, житловими кімнатами можна повноцінно користуватися наявними іншими вхідними до них дверима. Також заперечення сторони відповідача з приводу неможливості визначення порядку користування будинком без висновку експерта суд оцінює критично оскільки висновок експерта є одним, з-поміж інших, визначених ЦПК України засобів доказування і в спірній ситуації, із врахуванням того, що в будинку наявні дві житлові кімнати фактично ідентичної площі, суд не вбачає підстав для залучення експерта. До того ж стороною відповідача не запропоновано зустрічного варіанту визначення порядку користування будинком, клопотання про призначення експертизи не заявлялося. Крім того суд не приймає твердження сторони відповідача щодо можливого порушення прав членів сім`ї відповідача у зв`язку з визначеним порядком користування будинком оскільки останні не є співвласниками майна. Також позиція сторони відповідача про відсутність порушеного права позивача спростовується тим, що сама наявність у провадженні суду цивільної справи свідчить про існуючий спір. У цьому випадку факт не проживання позивача у будинку, якщо зазначена обставинам має місце, не свідчить про відсутність спору між сторонами та не позбавляє позивача права на встановлення порядку користування будинком. Схожий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 07.04.2023 року у справі № 760/19865/15. Додатково суд вважає за необхідне також зазначити про те, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.12.2019 року, яке за своєю правовою природою є первинним правовстановлюючим документом, спірний будинок в першу чергу був визнаний об`єктом спільної сумісної власності подружжя та в подальшому судовим рішенням чітко визначено частки у власності сторін в цьому будинку. Вказане спростовує твердження представника відповідача про те, що частки у власності сторін не визначені. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності та враховуючи те, що сторони по справі не можуть добровільно дійти згоди щодо користування спільним майном, слід встановити порядок користування цим майном і такий порядок користування будинком, про який просить позивач, враховує баланс інтересів всіх співвласників та забезпечує рівні умови здійснення ними своїх прав у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Таким чином, виходячи з наведених вище норм закону, а також зважаючи на фактичні обставини справи, суд дійшов до переконливого висновку про те, що оскільки сторони у справі не можуть добровільно дійти згоди щодо користування спільним майном, слід встановити порядок користування цим майном Оскільки відповідач не бажав запропонувати свій варіант порядку користування спірним житлом, судом береться до уваги порядок, який запропонований позивачкою. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, тому з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 1073,60 грн., що узгоджується із вимогами ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved