Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-26 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє представник [PERSON] , звернулася до суду із позовом до [PERSON] та просить ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням по [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 02.09.1995 [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , який розірвано рішенням суду. Позивачка є власницею будинку по [ADDRESS] , в якому зареєстровано місце проживання відповідача. Останній, більше п`яти років без поважних причин, у будинку не проживає, його особистих речей у помешканні немає, за комунальні послуги не сплачує. Факт непроживання відповідача підтверджується актом про непроживання особи за місцем реєстрації та рішенням суду про розірвання шлюбу. У заяві вказано, що реєстрація відповідача у житловому будинку позивачки порушує її права як власниці житла, вона позбавлена права розпоряджатися своїм майном, вимушена сплачувати комунальні послуги у більшому розмірі, позбавлена можливості отримати житлову субсидію. Відповідач відмовляється добровільно знятись з вказаного місця реєстрації проживання, при тому, що будь-яких дій, спрямованих на проживання у будинку, не вчиняє. Ухвалою від\~28.12.2022\~відкрито провадження у даній справі, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 14 лютого 2023 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивачки 06.04.2023 адвокат Романенчук А.В. подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та без участі позивачки [PERSON] . Просить вимоги позовної заяви задовольнити, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач у\~судові засідання\~не з`явився. Повістки про виклик до суду надіслані відповідачу за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, однак повернуті до суду без вручення адресату з відмітками Укрпошти: «адресат відсутній за вказаною адресою». Оскільки судові повістки надсилалися відповідачці на відому судові адресу, тому, відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, вважаються доставленими, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає. Також про виклик до суду відповідач був повідомлений через оголошення, розміщені на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України. З опублікуванням оголошень про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Згідно ч.3\~ст.131\~ЦПК України\~учасники судового\~процесу зобов`язані\~повідомляти суд\~про причини\~неявки у\~судове засідання.\~У разі\~неповідомлення суду\~про причини\~неявки вважається,\~що учасники\~судового процесу\~не з`явилися\~в судове\~засідання без\~поважних причин. Відповідач про причини неявки у судові засідання суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не подав, отже вважається таким, що не з`явився у судові засідання без поважних причин. Ухвалою суду від 02.05.2023 визнано явку позивачки у справі обов`язковою. 13.06.2023 до суду надійшло клопотання представника [PERSON] адвоката Романенчука А.В. про виклик свідків, яке ухвалою суду від 13.06.2023, задоволено. 24.07.2023 до суду надійшло клопотання [PERSON] про розгляд справи за її відсутності, просила ухвалити рішення, яким позов задовольнити; не заперечила щодо ухвалення заочного рішення у справі. Передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи з ухваленням, відповідно до ст.ст. 280-283 ЦПК України, заочного рішення. Відповідач не скористався правом на подання відзиву в порядку ст.178 ЦПК України, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами справи, що відповідає вимогам ч.8 ст.178 ЦПК України. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата його складання. У судовому засіданні 29.06.2023 представник позивачки [PERSON] адвокат Романенчук А.В. позовні вимоги підтримав просив задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає за доцільне зазначити наступне. Згідно ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу\~\~диспозитивності цивільного судочинства\~\~\~(ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власницею житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по по [ADDRESS] на підставі виписки з погосподарської книги, серія та номер 1264, виданої 04.12.2019 Торговицькою сільською радою Городенківського району Івано-Франківської області, що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.12.2019, №193573245 та земельної ділянки площею 0,111 га, кадастровий номер 2621685801:01:003:0185, що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.08.2020, №219764174. За даними технічного паспорта, виготовленого на замовлення [PERSON] 03.12.2019, житловий будинок по [ADDRESS] має загальну площу 133 кв.м. Згідно довідки Торговицького старостинського округу №23-326 від 12.10.2022, виданого [PERSON] , 1979 року народження, до складу її сім`ї входить: [PERSON] , 1971 року народження, [PERSON] , 1996 року народження, [PERSON] , 2000 року народження, [PERSON] , 1998 року народження, [PERSON] , 1956 року народження, [PERSON] , 1962 року народження. Сім`я зареєстрована та проживає по [ADDRESS] . Згідно акту непроживання особи за місцем реєстрації від 12.10.2022 №23-327, складеного комісією Торговицького старостинського округу Коломийського району Івано-Франківської області у складі старости [PERSON] , члена громадської ради [PERSON] , [PERSON] , за участі сусідів [PERSON] , [PERSON] , у господарстві по [ADDRESS] , [PERSON] , 1971 року народження, зареєстрований за вказаною адресою, але не проживає за місцем реєстрації більше п`яти років. Заочним рішенням\~Городенківського районного\~суду Івано-Франківської\~області від\~15.09.2021\~року розірвано\~шлюб між\~ [PERSON] \~та [PERSON] ,\~зареєстрований 14.05.1979\~року Торговицькою\~сільською радою\~Городенківського району\~Івано-Франківської\~області,\~актовий запис\~№9. У судовому засіданні 29.06.2023 свідки [PERSON] , [PERSON] , які є сусідами позивачки, повідомили, що востаннє розмовляли з відповідачем [PERSON] у 2014 році. Знають, що з 2015 року він у даній сім`ї не проживає та його місце перебування їм невідоме. До цього часу [PERSON] не приїжджав до будинку позивачки, за цією адресою проживають його тесть і теща. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Частиною першої статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (стаття 405 ЦК України). Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням (частини перша та четверта статті 156 ЖК України). Відповідно до частини другої статті 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. За змістом статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом зазначених норм правом користування житлом, що знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, рішення суду є підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 157/648/20 (провадження № 61-8052св21) зазначено, що відповідно до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За приписами частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Вирішуючи спори про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, який перебуває у приватній власності, суди з урахуванням обставин справи надають оцінку правам, гарантованим статтею 8 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, пропорційності втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло з метою захисту права власності. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Підставою звернення позивачки до суду є факт перешкоджання їй, як власниці житлового будинку, у користуванні та розпорядженні власним майном. Доцільно зауважити, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин. Судом, із показань свідків, досліджених письмових доказів, що додані до позовної заяви, встановлено, що відповідач [PERSON] , який є колишнім чоловіком позивачки, більше п`яти років не проживає у житловому будинку по [ADDRESS] та доказів протилежного суду не надано. Також матеріали справи не містять доказів наявності поважних причин непроживання відповідача у вказаному житловому будинку, зокрема, причин, які б перешкоджали йому ним користуватись. Крім цього, відповідач не вчинив будь-яких дій, що свідчать на користь його інтересу до спірного житла. Водночас наявність реєстрації відповідача у зазначеному житловому будинку без його фактичного проживання створює власниці перешкоди у здійсненні права власності. Суд враховує, що оцінка виселення особи із житлового приміщення на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції потребує встановлення відповідних обставин, які судом були встановлені. Враховуючи наведене, позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що позивачка не заявила вимогу про стягнення судових витрат з відповідача, суд не вирішує питання про їх розподіл між сторонами. При винесенні рішення судом враховується те, що згідно постанови Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» територія колишнього Городенківського району Івано-Франківської області віднесена до Коломийського району Івано-Франківської області.

Outcome: approved