Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-01 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку в порядку набувальної давності. В обґрунтування своїх вимоги посилається на те, що 18 лютого 1981 року її мати [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину та свідоцтво про право власності на будинок по [ADDRESS] , видані Другою Нікопольською державною нотаріальної конторою 18 лютого 1981 року за реєстраційними № І-533 та № І-535 та зареєструвала їх в Нікопольському МБТІ в книзі записів під № 78-138 від 25 лютого 1981 року та довідки БТІ № 2056 від 22 квітня 1997 року, про що свідчить наявний доказ договір дарування від 11 червня 1997 року, в якому міститься посилання на вказані факти. Отримавши право власності на вказаний будинок, її мати [PERSON] проживала там все своє життя, аж до смерті в 2017 році. При цьому, в 1997 році її мати вирішила привести в порядок земельну документацію, тому звернулась до Нікопольського виконавчого комітету з заявою про передачу земельної ділянки в приватну власність. Рішенням № 147 від 21 березня 1997 року їй було передано безкоштовно у приватну власність на постійне користування земельну ділянку по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,1086 га. 25 лютого 1997 року їй було видано акт про встановлення меж земельної ділянки та 25 березня 1997 року видано державний акт на право приватної власності на землю. 11 червня 1997 року її мати розпорядилась належним їй майном та склала договір дарування, яким будинок з господарськими будівлями подарувала їй та її чоловікові [PERSON] . На підставі вказаного договору, було виготовлено технічну документацію. Вони проживали разом з матір`ю, утримували та допомагали матері [PERSON] до самої смерті. При цьому, протягом 23 років вони проживали в будинку, користувались земельною ділянкою, дбали про неї, обробляли. [INFO] помер її чоловік, тому вона, у відповідності до вимог чинного законодавства, вирішила успадкувати спадщину після його смерті, яка складається з 1/2 частини у праві спільної часткової власності. Проте, виявилось, що в договорі дарування від 11 червня 1997 року мова йде лише про житловий будинок [ADDRESS] , а питання щодо земельної ділянки даним договором дарування вирішено не було. Тому, на підставі вищевикладених обставин, змушена звернутись до суду та просить визнати за нею право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1211600000:03:058:0014, розташовану за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1000 га, в порядку набувальної давності. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 грудня 2021 року головуючою - суддею було обрано [PERSON] (а.с.46). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2022 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів (а.с.62-63). Згідно рішення Вищої Ради правосуддя №860/0/15-23 від 21 лютого 2023 року суддю Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області [PERSON] було звільнено з посади (а.с.68). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 березня 2023 року головуючою - суддею було обрано Кобеляцьку - Шаховал І.О. (а.с.69). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2023 року суддею дану справу було прийнято до розгляду (а.с.70). Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, про що свідчить повідомлення про поштове відправлення (а.с.66), своїм правом, визначеним цивільно-процесуальним законодавством, не скористався, будь-які заяви чи клопотання на адресу суду не надав, а тому згідно ч.8\~ст.178 ЦПК України,\~у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зважаючи на ці обставини, суд керується\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року, яка, згідно з частиною першою\~статті 9 Конституції України,\~є частиною національного законодавства України та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені\~ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п.1 ст.6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п.52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п.40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Відповідно до\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено судом, [PERSON] позивачці доводиться матір`ю (а.с.11-12). З матеріалів справи вбачається, що 11 червня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] було укладено договір дарування, відповідно до якого останні отримали в дар житловий будинок [ADDRESS] . При цьому, у вищевказаному договорі дарування зазначено, що подарований житловий будинок [PERSON] належав на підставі свідоцтва про право на спадщину та свідоцтва про право власності, виданих Другою Нікопольською державною нотаріальної конторою 18 лютого 1981 року за реєстраційними № І-533 та № І-535, зареєстрованими в Нікопольському МБТІ в книзі записів під № 78-138 від 25 лютого 1981 року та довідки БТІ № 2056 від 22 квітня 1997 року (а.с.12, 19). Відповідно до актового запису № 629, складеного 01 квітня 2017 року, [PERSON] померла (а.с.42), [INFO] помер й [PERSON] , про що також свідчить актовий запис № 653, складений 16 березня 2021 року (а.с.42-43). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 16 вересня 2021 року, [PERSON] успадкувала 1/2 частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.44). Проте, як вбачається з долучених до позову доказів, позивачка успадкувала лише житловий будинок, оскільки відомості та питання щодо земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1000 га, в договорі дарування від 11 червня 1997 року відсутні, що й стало підставою для вирішення даного питання в судовому порядку, оскільки в будь-якому іншому порядку позивачка позбавлена можливості врегулювати дане питання. Аналізуючи письмові докази по справі, судом встановлено, що позивачка відкрито та добросовісно володіє майном, а саме: земельною ділянкою, призначеною для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1000 га., розташованою за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до\~статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.ч.1, 4\~ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за\~статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. У пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Зокрема, виходячи зі змісту\~ст.344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Враховуючи положення статей\~335\~і\~344\~ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Згідно положень пункту 8\~ Прикінцевих та перехідних положень ЦК\~України про те, що правила\~статті 344 ЦК\~про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що\~ЦК України\~ набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення\~статті 344 ЦК\~України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей\~15,16 ЦК, а також частини четвертої\~статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Виходячи зі змісту частини першої\~ статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої\~статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Отже, враховуючи, що позивач добросовісно володіє майном і понад 20 років продовжує відкрито, безперервно користуватися житловим будинком та земельною ділянкою, призначеною для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1000 га., розташованою за адресою: [ADDRESS] , не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності за набувальною давністю. На підставі викладеного,

Outcome: approved