Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вказуючи, що шлюб зареєстрований 23 липня 2020 року Золотоніським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 65. Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначив, що сімейне життя з відповідачкою не склалося, з січня 2023 року фактичного припинення шлюбних відносин і сторони не ведуть спільне господарство. Відповідачка має стосунки з іншим чоловіком. [PERSON] вважає, що подальше сімейне життя і збереження родини неможливе. Також просив стягнути судові витрати по справі. Ухвалою судді від 29 червня 2023 року провадження по справі відкрито та призначено судове засідання за правилами спрощеного позовного провадження. У судове засідання учасники процесу не з`явилися, хоча у встановленому законом порядку належно повідомлялися про час і місце слухання справи. 18.07.2023 представник [PERSON] - адвокат Власенко А.В., яка діє на підставі договору № 57/11/2022 про надання правничої допомоги від 01.11.2022, ордеру серія СА № 1034379 та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серія ЧК №001435 від 01.07.2022, до суду надала заяви, з тексту яких убачається, що позовні вимоги про розірвання шлюбу вона підтримує, просить суд не здійснювати розподіл судових витрат по даній справи та провести засідання без її участі. 17.07.2023 на електронну адресу суду представником відповідачки [PERSON] - адвокатом Павленко М.В., яка діє на підставі ордеру серія СА № 1059953 від 10.07.2023, надійшов відзив проти позову, з тексту якого убачається, що відповідачка не заперечує проти розірвання шлюбу з позивачем. Додала, що судовим наказом Соснівського районного суду від 14.03.2023 з [PERSON] на її користь стягуються аліменти на утримання неповнолітньої доньки в розмірі частини від його заробітку(доходу), тому позивач надає матеріальну допомогу дитини не добровільно, а на підставі визначених судом зобов`язань. Крім того, після розірвання шлюбу просила залишити їй прізвище « [PERSON] ». Враховуючи наведене, фіксація судового розгляду справи технічними засобами не проводилась у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Перевіривши письмові докази по справі, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом, сторони [PERSON] і [PERSON] перебувають у шлюбі з 23 липня 2020 року, який зареєстрований Золотоніським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 65, що підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданим 23.07.2020 тим же відділом (а.с.25), мають спільну неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] ( а.с 10). На час розгляду справи сторонами не заявлено вимог про наявність майнового спору з приводу спільного подружнього майна та щодо визначення місця проживання дитини. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з приписами ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При цьому суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Згідно ч. 3 та ч. 4 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст. ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору. Під час розгляду справи судом з`ясовано, що між сторонами з січня 2023 року фактично припинені шлюбно-сімейні відносини, вони разом не мешкають і не ведуть спільне господарство. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Проаналізувавши встановлені конкретні обставини по справі, оцінивши надані сторонами в порядку статті 81 ЦПК України докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд, приймаючи до уваги існуючи взаємини між подружжям, ступінь конфліктних стосунків та причини розлучення, небажання кожного з них продовжувати шлюбні відносини, дійшов висновку, що подальше подружнє життя сторін, збереження їх сім`ї є неможливим та суперечить інтересам кожного з них, а тому позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Відповідно до ч.8 ст. 294 ЦПК України у рішенні про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. У ході судового розгляду відповідачкою заявлено вимогу про залишення їй після розірвання шлюбу прізвища « [PERSON] ». На підставі викладеного,

Outcome: approved