Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-23 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України, в якому, з урахуванням уточнень, просив стягнути на його користь з державного бюджету матеріальну шкоду у розмірі 37 800,00 доларів США, моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн, витрати на правову допомогу. Свої вимоги [PERSON] мотивував тим, що в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.01.2018 року за № 42018000000000123, 21.03.2019 року за адресою: [ADDRESS] були вилучені грошові кошти в розмірі 37 800,00 доларів США, які йому належать та які жодного процесуального статусу в даному кримінальному провадженні не мають. 27.03.2019 року прокурор Генеральної прокуратури України звернувся до Печерського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на майно, а саме на грошові кошти у сумі 37800,00 доларів США, які були тимчасово вилучені під час проведення обшуку за адресою: [ADDRESS] , в межах кримінального провадження № 42018000000000123. 11.07.2019 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 15.08.2019 рокуу справі № 757/15864/19-к в задоволенні зазначеного клопотання прокурора було відмовлено. Оскільки станом на 2021 рік зазначені кошти у сумі 37 800,00 доларів США, які були тимчасово вилучені під час проведення обшуку і на які не накладено арешт не повернуті йому без жодного обгрунтування підстав, позивач звернувся до адвоката, оскільки на його звернення Офіс Генерального прокурора не реагував. У січні 2021 року ним подано до скриньки Офісу Генерального прокурора заяви про повернення тимчасово вилученого майна, відповіді на які не надано. 10.03.2021 року до Офісу Генерального прокурора було направлено повторні адвокатські запити з повторною його заявою про повернення тимчасово вилученого майна, відповіді на які не надано, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду. Вироком Оболонського районного суду м.Києва від 25.02.2020 року у справі № 757/25822/19-к, на підставі ст. ст. 96-1, 96-2 КК України застосовано спеціальну конфіскацію, примусово безоплатно вилучено у власність держави гроші, одержані внаслідок вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 209 КК України, та вилучені в ході обшуків, проведених в березні 2019 року, зокрема 37 800,00 доларів США, вилучених за адресою: [ADDRESS] . Вказаний вирок скасований ухвалою Київського апеляційного суду 22.02.2021 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11.05.2021 у справі №757/17870/21-к скаргу адвоката Мелехової О.С. подану в його інтересах на бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна задоволено та зобов`язано уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора, що здійснюють процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 42018000000000123 від 22.01.2018 р. повернути йому вилучене під час обшуку грошові кошти. У зв`язку з невиконанням ухвали Печерського районного суду міста Києва від 11.05.2021 року у справі № 757/17870/21-к 12.05.2021 року він подав через скриньку Офісу Генерального прокурора та13.05.2021 року засобами поштового зв`язку повторне звернення про повернення коштів з копією ухвали, оскільки прокурор зазначив, що грошові кошти, вилучені під час проведення обшуку згідно матеріалам кримінального провадження № 42018000000000123 знаходяться на рахунку Офісу Генерального прокурора відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 35 від 09.04.2019 року. 19.05.2021 року адвокатом було направлено третій адвокатський запит, в якому адвокат просила надати докази виконання ухвали Печерського районного суду м.Києва від 11.05.2021 року у справі № 757/17870/21-к. Офісом Генерального прокурора не надано відповіді на запити. 11.06.2021 року адвокатом отримано відповідь від прокурора Жовнерчук Я.В., згідно якої останній повідомив про неможливість повернення вилучених 37800,00 доларів США під час проведення обшуку у зв`язку з застосуванням до них спеціальної конфіскації на підставі вироку Оболонського районного суду міста Києва від 25.02.2020 року при цьому не зазначивши ні номера справи, ні особи обвинуваченого. На подальші адвокатські запити щодо підстав такої конфіскації Офіс Генерального прокурора не відповідав та не надавав відповідей, у зв`язку з чим він вимушений був повторно звертатися до суду. Станом на листопад 2021 року 37 800,00 доларів США, вилучених за адресою: [ADDRESS] так і не повернуті власнику майна. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.11.2021 року визначено головуючого суддю Святошинського районного суду м. Києва Твердохліб Ю.О. (а.с. 47-48). Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 22.11.2021 року цивільну справу передано за підсудністю до Печерського районного суду м.Києва (а.с. 50-51). Постановою Київського апеляційного суду від 29.04.2022 року ухвалу суду від 22.11.2021 року скасовано, справу повернуто для продовження розгляду до суду першої інстанкції (а.с. 69-71). Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 16.05.2022 року передана справу головуючому судді Твкрдохліб Ю.О. (а.с. 75). Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 17.05.2022 року відкрито провадження у справі (а.с. 76). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01.03.2023 року прийнято до розгляду уточнену позовну заяву представника позивача (а.с. 164-165). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12.06.2023 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с. 187). 07.07.2022 року до суду надійшов відзив представника Офісу Генеральної прокуратури Орленка А.О., в якому просить в задоволенні позову відмовити повністю з таких підстав. Позивач стверджує, що грошові кошти у сумі 37800,00 доларів США, які вилучені під час обшуку за адресою: [ADDRESS] , за місцем проживання [PERSON] , у межах кримінального провадження № 42018000000000123 від 22.01.2018 року належать йому, однак надані позивачем докази свідчать про те, що [PERSON] не є власником вказаних коштів. Як зазначено в ухвалі слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 11.07.2019 року у справі № 757/15864/19-к, залишеній в силі ухвалою Київського апеляційного суду від 15.08.2019 року, за результатами розгляду клопотання прокурора про арешт тимчасово вилученого майна грошові кошти у сумі 37 800,00 доларів США, вилучені 21.03.2019 року під час обшуку за адресою: [ADDRESS] , відповідно до договору позики від 19.02.2019 року були надані [PERSON] у позику [PERSON] , яка є дружиною [PERSON] , на чому наголошував сам [PERSON] . Таким чином, той факт, що грошові кошти у сумі 37 800,00 доларів США, вилучені 21.03.2019 року під час обшуку, були надані [PERSON] у позику [PERSON] , підтверджено самим позивачем. Вказані грошові кошти не є власністю [PERSON] , оскільки вибули з неї за його ж волевиявленням за договором позики, а не за наслідками проведенного обшуку. Також, вказує, що вказані кошти в іноземній валюті було зараховано за квитанцією № 330105 від 09.04.2019 року на відповідний рахунок Генеральної прокуратури України, відкритий у АТ «Державний експортно-імпортний банк України», на підставі постанови прокурора про передачу грошових коштів на депозитний рахунок від 04.04.2019 року, на підставі виконавчого листа Оболонського районного суду м. Києва від 03.06.2020 року у справі № 1-кп/756/893/20 за платіжним дорученням в іноземній валюті № 12 від 16.07.2020 року вилучені грошові кошти у сумі 37 800 доларів США були перераховані на користь держави. Оскільки вказані грошові кошти ще 17.07.2020 року було перераховано до державного бюджету на виконання вироку Оболонського районного суду міста Києва від 25.02.2020, їх повернення [PERSON] , [PERSON] або будь-якій іншій особі Генеральною прокуратурою України або Офісом Генерального прокурора, у тому числі на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 11.05.2021 року у справі № 757/17870/21-к було унеможливлено. Крім того, вважає необґрунтованими доводи [PERSON] щодо завдання йому моральної шкоди, оскільки ним не надано доказів, що свідчать про протиправність дій слідчого (прокурора), наявність причинно-наслідкового зв`язку між цими діями та заподіяною шкодою. Заявлені вимоги про стягнення з держави витрат на правову допомогу адвоката на загальну суму 70 000,00 грн є неспіврозмірними зі складністю справи про відшкодування шкоди, є безпідставною, необґрунтованою та не підкріпленою належними доказами. Вважає, що суб`єктом відповідальності за стст.1173,1174 ЦК України є держава, а не конкретний орган прокуратури, а тому Офіс Генерального прокурора є неналежним відповідачем у цій справі, будь-яких яких вимог до них позов не містить. 17.11.2022 року до суду надійшов відзив від представника Казначейства Олешка О., в якому зазначає, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і шкоди позивачеві не завдало (сам позивач не вказує на Казначейство як на порушника своїх прав). Відповідно до вимог КУ, ЦК України та інших актів законодавства, й обов`язкових висновків Конституційного суду України Казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів. Вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту. Повернення сплачених позивачем коштів повинно здійснюватись відповідно до порядку повернення, а не шляхом стягнення шкоди (збитків) з державного бюджету. Щодо стягнення моральної шкоди, вражає, що позивачем не надано доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння йому моральної шкоди та фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні. Щодо витрат на правову допомогу, то вважає, що такі мають бути документально підтвердженні. 09.03.2023 року до суду від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив Офісу Генеральної прокуратури, у якій вказує, що Офісом Генеральної прокуратури не долучено жодного доказу на спростування обставин справи. Ухвала Печерського районного суду від 11.05.2021 року є чинною, іншого судового рішення щодо спростування права власника, а саме позивача на належне йому майно не надано. 09.03.2023 року до суду від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив Державної казначейської служби України, у якій вказує, що належним відповідачем у справі є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган державної влади, в даному випадку - орган дії якого призвели до завдання позивачу шкоди є Офіс Генеральної прокуратури, а Державна казначейська служба України, яка відповідно до законодавства є органом який здійснює списання коштів з державного бюджету, визначена другим відповідачем. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила позов задовольнити з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача Офісу Генеральної прокуратури Орленко А.О. просив відмовити в задоволенні позову, оскільки [PERSON] не вправі звертатися з позовом, оскільки він не є власником коштів які були вилучені під час проведення обшуку за адресою: [ADDRESS] , в межах кримінального провадження № 42018000000000123. Державна казначейська служба України свого представника до суду не направила, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, у відзиві просили суд розглядати справу за відсутності їх представника. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача Офісу Генеральної прокуратури, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку про залишення позову без задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 11.07.2019 року, залишеню без змін ухвалою Київського Апеляційного суду від 15.08.2019 року, відмовлено у задоволенні клопотання прокурора другого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України Асанова У.С. про арешт тимчасово вилученого майна в рамках кримінального провадження №42018000000000123 від 22.01.2018 року відмовлено (а.с. 6-8). Ухвалою Печерського районного суду м.Києві від 11.05.2021 року скаргу адвоката Мелехової О.С. в інтересах [PERSON] на бездіяльність уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора, яка полягає неповерненні тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні № 42018000000000123 від 22.01.2018 року задоволено. Зобов`язано уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора, що здійснюють процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 42018000000000123 від 22.01.2018 року повернути [PERSON] вилучене під час обшуку за адресою: [ADDRESS] майно, а саме: грошові кошти в сумі 37800 доларів США (а.с. 22-25). Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України). Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стаття 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Згідно з вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Предметом розгляду цієї справи є вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок невиконання рішення суду (ухвали про повернення вилучених під час обшуку грошових коштів в сумі 37 800,00 доларів США), ухваленого у рамках кримінального провадження №42018000000000123. Твердження позивача про те, що під час обшуку, проведеному 21.03.2019 року у рамках кримінального повадження №42018000000000123, були вилучені кошти у розмірі 37 800,00 доларів США, які належать йому та були ним позичені [PERSON] на підставі договору позики від 19.02.2019, що встановлено в ухвалі слідчого судді, та неповернення яких завдає йому майнову та моральну шкоду, є очевидно безпідставними з огляду на те, що вказана сума була вилучена відповідно до передбаченої законом процедури проведення обшуку за місцем проживання підозрюваного [PERSON] , договору позики вказаних коштів [PERSON] позивачем не надано. Позивач не надав суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували незаконність дій посадових осіб органів прокуратури у межах кримінального провадження. Відповідно до частин 6, 7 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Суд оцінивши зібрані докази, дійшов висновку про те, що позивач не довів наявність підстав для відшкодування йому майнової шкоди, що є його процесуальним обов`язком у відповідності до вимог статей 12, 81 ЦПК України. Питання наявності факту заподіяння позивачу моральних страждань суд не досліджував, оскільки недоведеність такого обов`язкового елементу складу цивільного правопорушення як протиправність рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади чи його службової особи є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Позивач не надав достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому шкоди, встановлення факту протиправності дій заподіювача шкоди, факту наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) відповідачів та можливим настанням шкоди. Також суд враховує, що [PERSON] заявлено позов не до Держави Україна, а до Офісу Генерального прокурора та Державної казначейської служби. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані з неповерненням вилучених під час обшуку коштів та невиконанням судового рішення, у яких Офіс Генерального прокурора та Державна казначейська служба виступають суб`єктами примусового вилучення коштів, а не боржником у грошовому зобов`язанні. Відтак, і грошові кошти на відшкодування шкоди за позовами фізичних чи юридичних осіб про відшкодування шкоди на підставі ст. 1174 ЦК Українив разі доведеності і задоволення таких позовів необхідно стягувати безпосередньо з Державного бюджету України, а не з відповідного органу державної влади, діями якого заподіяну шкоду. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18). ЦПК України саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. Звертаючись до суду з позовом, заявник повинен чітко зазначити спосіб захисту, якого він вимагає, та яке право він вважає порушеним, невизнаним чи оспорюваним, чітко вказати ким порушені його права та в чому полягає порушення (постанова Верховного Суду від 21 липня 2022 року у справі № 2-1100/2010, провадження № 61-2312св22). Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж не залучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України або її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, провадження № 14-515цс19). Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України. Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника (частина четверта статті 58 ЦПК України). Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, провадження 12-161гс18 (пункт 6.22); від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18, провадження № 14-36цс19 (пункт 35); від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц, провадження № 14-316цс19 (пункт 33); від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц, провадження № 14-447цс19 (пункти 25-28). Одним з основних завдань Казначейства України є реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів (пункт 3 Положення про Державну казначейську службу України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, далі - Положення № 215). Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення № 215). Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, ухвалених судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право ухвалювати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок № 845). Згідно із пунктом 35 Порядку № 845 казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин. Таким чином Офіс Генерального прокурора та Державна казначейська служба України є неналежними відповідачами у цій справі. Суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та ухвалює рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц, від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц, від 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18). Отже, розглядаючи даний спір, суд вважає, що позов пред`явлений до неналежних відповідачів, оскільки належним відповідачем в даному випадку має бути Держава Україна. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed