Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-02 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача. Харківська міська рада звернулась до Київського районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, Департамент реєстрації Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Трощій І.В., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Тарасова Н.В. про визнання договору недійсними договорів купівлі-продажу квартири, витребування майна, скасування рішення державного реєстратора та визнання спадщини відумерлою. Аргументи учасників справи. Представник позивача до канцелярії Київського районного суду м. Харкова надав заяву, якою позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. Відповідачі відзиву на позов або будь-яких інших клопотань до суду не надали. Участь у справі сторін. У судове засідання представник позивача, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився, додавши до позовної заяви клопотання про розгляд справи за його відсутності. У судове засідання відповідачі [PERSON] , [PERSON] та треті особи: Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, Департамент реєстрації Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Трощій І.В., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Тарасова Н.В., належним чином\~повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`явились, про причини неявки суду не повідомили, заяви про відкладення розгляду справи не надали. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, зазначивши про те, що є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна. Рух справи. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 29.01.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження. 30.09.2021 судом постановлено ухвалу, якою закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 31.07.2014 у справі № 642/11843/14-ц за заявою [PERSON] , заінтересовані особи [PERSON] та Восьма Харківська державна нотаріальна контора про встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю, заяву [PERSON] задоволено. \~ \~ \~ \~ Вказаним рішенням встановлено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , проживали з осені 2006 року по [INFO] однією сім`єю. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 31.03.2015 у справі № 2-635/6770/14 за апеляційною скаргою Харківської міської ради рішення Харківського районного суду Харківської області від 31.07.2014 у вказаній справі скасовано, заяву [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю з [PERSON] залишено без розгляду. На підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 31.07.2014 у справі № 642/11843/14-ц Восьма Харківська державна нотаріальна контора видала свідоцтво про право на спадщину за законом 04.11.2014 року, № 575, на квартиру [ADDRESS] , спадкоємцю [PERSON] - [PERSON] . На підставі вказаного свідоцтва про право на спадщину від 04.11.2014 право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису 7558645) за [PERSON] . У подальшому [PERSON] за договором купівлі-продажу, який посвідчений 23.12.2014 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального окруї Трощій І.В. (реєстровий № 3275) продав вказану квартиру [PERSON] , право власності на квартиру [ADDRESS] перейшло до [PERSON] . Одночасно, у той самий день, за договором дарування від 23.12.2014, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Трощій І.В. (реєстровий № 3279) [PERSON] подарував вказану квартиру [PERSON] , право власності на квартиру [ADDRESS] перейшло до [PERSON] . Постановою Харківського апеляційного суду від 27.02.2019 у справі № 640/17297/15-ц, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 26.02.2020, позовну заяву Харківської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] задоволено, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом виданого Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою [PERSON] на квартиру [ADDRESS] від 04.11.2014 року, № 575; визнано недійсними договори купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 23.12.2014, за змістом якого [PERSON] продав, а [PERSON] прийняв у власність квартиру, та дарування квартири [ADDRESS] від 23.12.2014, за змістом якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у власність квартиру [ADDRESS] . Після надходження вищевказаної постанови Верховного Суду від 26.02.2020 до Харківської міської ради та підготовки заяви про визнання спадщини відумерлою з`ясувалось, що квартиру [ADDRESS] під час розгляду справи № 640/17297/15-ц в суді, [PERSON] було продано [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 24.02.2017 та в подальшому квартира була перепродана [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] . На виконання вимоги, передбаченої п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК, Харківська міська рада звільняється від доказування тих обставин, що визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом виданого Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою [PERSON] на квартиру [ADDRESS] від 04.11.2014 року, № 575; визнано недійсними договори купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 23.12.2014, за змістом якого [PERSON] продав, а [PERSON] прийняв у власність квартиру, та дарування квартири [ADDRESS] від 23.12.2014, за змістом якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у власність квартиру [ADDRESS] , так як це встановлено судовими рішеннями, що набрали законної сили. Відповідно до договору купівлі-продажу від 24.02.2017 року № 107, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тарасовою Н.В. спірну квартиру придбав [PERSON] , про що було внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №34031995 від 24.02.2017 року. За змістом указаного договору купівлі-продажу [PERSON] , продала, а [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . Відповідно до постанови Харківського апеляційного суду від 27.02.2019 у справі № 640/17297/15-ц, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 26.02.2020, позовну заяву Харківської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] задоволено, зокрема, визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 23.12.2014, за змістом якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у власність квартиру [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу від 06.06.2017 року № 27, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тарасовою Н.В., спірну квартиру придбав [PERSON] , про що було внесено запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 35532S від 06.06.2017 року. За змістом указаного договору купівлі-продажу, [PERSON] продав, а [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . Наявність підстав для визнання Верховним Судом недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] від 23.12.2014, за змістом якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у власність квартиру [ADDRESS] , вказує також на підставність визнання недійсними у судовому порядку спірних договорів купівлі-продажу квартири: № 107 від 24.02.2017, та № 278 від 06.06.2017 за правилами, встановленими для недійсності правочинів. Правовим наслідком визнання недійсним договору дарування від 23.12.2014, у відповідності ч. 1 ст. 658 ЦК України, [PERSON] втратила право продажу товару - квартири [ADDRESS] . Незаконність набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру вказує на невідповідність укладених у подальшому з [PERSON] і [PERSON] договорів купівлі-продажу вимогам ч. 1 ст. 658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару належить його власнику. Відповідачка [PERSON] 24.02.2017 відчужила належне їй на праві власності спірне нерухоме майно вже після відкриття касаційного провадження Вищим спеціалізованим судом України за касаційної скаргою Харківської міської ради по справі № 640/17297/15-ц (ухвала про відкриття провадження від 10.02.2017), та за яким в подальшому судовими рішеннями визнано недійсними договори купівлі-продажу квартири, зокрема, за яким [PERSON] набула право власності на спірну квартиру, а отже, вона могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. До того ж, відповідачка [PERSON] була присутня в судових засіданнях як першої, так і апеляційної інстанцій, а тому вона була цілком обізнана щодо наслідків визнання судом правочинів недійсними, відтак, дії сторони договорів направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно зокрема, до ймовірного родича [PERSON] - [PERSON] , з метою приховати майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про визнання спадщини відумерлої та витребування її на користь територіальної громади. Під час укладення договору купівлі продажу спірної квартири [PERSON] на користь [PERSON] 24.02.2017, набула законної сили ухвала Київського районного суду м. Харкова від 08.02.2017 у справі № 640/17297/15-ц про скасування заходів забезпечення позову квартиру [ADDRESS] , оскільки як вбачається з ухвали Апеляційного суду Харківської області від 13.03.2017 про відкриття апеляційного провадження на вищезазначену ухвалу суду, апеляційна скарга Харківської міської ради подана в установлений законом строк на апеляційне оскарження. Договір купівлі-продажу від 24.02.2017 № 10, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Тарасовою Н.В., за змістом якої [PERSON] продала, а [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , вчинений у час, коли у державного реєстратора речових прав на нерухоме майно не було права вчиняти відповідні щодо скасування обтяження. Так у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.02.2019 у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) зазначено, що, укладаючи у квітні 2015 року оспорюваний договір дарування, сторони були обізнані про наявність спору щодо квартири та про існування рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16.03.2015, яким було припинено право власності на 1/6 частку спірного майна, отже, могли передбачити негативні наслідки для себе у випадку набрання цим рішенням законної сили. У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17 зроблений висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Як вбачається з матеріалів судового провадження № 640/17297/15 [INFO] помер [PERSON] , після його смерті відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ Інші особи, крім власника, на час відкриття спадщини у вказаній кварті зареєстровані не були, у зв`язку з чим, постійно зі спадкодавцем не проживали (ч. 1 ст. 29 ЦК України, абзаци 3-6 ч. 1 ст. 3, ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Відповідно до інформації КП «Жилкомсервіс», квартира [ADDRESS] ізольована, 2-кімнатна, загальною площею 45,20 кв.м., житловою площею 30,00 кв.м., Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку КП «Жилкомсервіс» від 02.12.2013 № 226 та поквартирної картки (форма Б), у вказаній квартирі станом на час смерті [INFO] , за місцем проживання був зареєстрований [PERSON] , [INFO] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира [ADDRESS] була зареєстрована [PERSON] таким чином: 1/2 частин квартири на підставі дубліката свідоцтва про право власності № 2А-98-106192 від 19.01.1998 та 1/2 частин квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 3-3 від 21.02.2007, посвідченого 8-ю ХДНК. Таким чином спадщина, яка відкрилась після смерті [PERSON] , та складається з квартири [ADDRESS] є відумерлою та має бути передана територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.05.2020 № 209446189, рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON] прийнято приватним нотаріусом Тарасовою Н.В. від 24.02.2017 року № 34031995. Рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно за [PERSON] прийнято приватним нотаріусом Тарасовою Н.В. від 06.06.2017 № 35532835. Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON] та [PERSON] унеможливлює Харківську міську раду, у разі задоволення судом вимоги щодо визнання вказаної квартири відумерлою спадщиною, вільно володіти користуватись та розпоряджатись нею та зумовлює необхідність витребування вказаної квартири з чужого незаконного володіння в судовому порядку. \~ \~ \~ \~ У зв`язку з тим, що постановою Харківського апеляційного суду від 27.02.2019 у справі № 640/17297/15-ц, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 26.02.2020, позовну заяву Харківської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] задоволено, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, виданого Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою [PERSON] на квартиру [ADDRESS] від 04.11.2014 року, № 575; визнано недійсними договори купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 23.12.2014, за змістом якого [PERSON] продав, а [PERSON] прийняв у власність квартиру, та дарування квартири [ADDRESS] від 23.12.2014, за змістом якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у власність квартиру [ADDRESS] , є всі підстави для визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири: від 24.02.2017 року № 107 за змістом якого, [PERSON] продала, а [PERSON] придбав квартиру, та від 06.06.2017 року № 278 за змістом якого, [PERSON] продав, а [PERSON] придбав квартиру; визнання квартири [ADDRESS] відумерлою спадщиною, витребування її від набувача [PERSON] на користь Харківської міської ради та скасування рішень державних реєстраторів прав на спірну квартиру за [PERSON] та [PERSON] . Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду. За приписами ч. 1\~ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.ч. 1, 2\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 2\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 та ч. 2 ст. 83 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Положеннями ст.ст. 12, 81\~ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 6 ст. 294 ЦПК України та абз. 3 п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначається, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Згідно зі статтею 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є, зокрема, рухоме і нерухоме майно. Відповідно до ст. 143 Конституції України та ст. 1 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (надалі Закон № 280/97-ВР) територіальна громада - жителі, об`єднані постійного проживанням у межах селища, села, міста, що є самостійними адміністративні територіальними одиницями. Право комунальної власності, це право територіальної громади володіти доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через орган місцевого самоврядування. Статтею 4 Закону № 280/97-ВР серед основних принципів здійснення місцевого самоврядування передбачається, зокрема, принцип, законності. Відповідно до ст. 140 Конституції України межі дії органів місцеву самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення у меж Конституції і Законів України. Як визначено ч. 5 ст. 60 Закону № 280/97-ВР зазначені органи від імені та інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочної щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальна власності. Статтею 145 Конституції України та ст. 4 Закону № 280/97-ВР встановлено, і права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку. Згідно ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» одним основних принципів місцевого самоврядування є судовий захист прав місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Так, статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право та визнання правочину недійсним. Згідно з п. 3.2.8. Положення про Юридичний департамент Харківської міської ради, затвердженого рішенням Харківської міської ради 6 скликання від 20.11.2015 № 7/15 «Про затвердження положень виконавчих органів Харківської міської ради скликання», до функцій Юридичного департаменту відповідно до завдань та повноважень відноситься представлення у встановленому законодавством поряді інтересів міської ради та її виконавчих органів і міського голови в судах і інші органах під час розгляду правових питань і спорів. Згідно з ч. 1 ст. 15, ст. 30 Житлового кодексу УРСР відповідні сільсьі селищні міські ради, їхні виконавчі комітети здійснюють державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду тощо. Статтею 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у місті належить право комунальної власності на житловий фонд. Відповідно до ст. 327 Цивільного кодексу України у комунальній власності знаходиться майно, що належить територіальній громаді. Управління майном, що перебуває у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до абзаців 2 та 3 п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Під судовим рішенням, мається на увазі будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті, яке ухвалює суд у порядку цивільного судочинства (рішення, в тому числі й заочне, або ухвала, а також судовий наказ). Так, ч. 1 ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або бу створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Як передбачено ч. 1 ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випаді примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належи власникові товару. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як вбачається з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнану правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено при вчиненні правочину. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України однією із загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, є те, що зміст правочину не може суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам державі суспільства, його моральним засадам. За змістом ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтерес судом може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Крім цього, суд моя захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений, зокрема законом. \~ \~ \~ \~ При цьому, спірними договорами купівлі-продажу порушуються інтереси Харківської міської ради, які випливають з встановленого ст. 1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою. Так, наявність вказаних договорів, дійсність яких не спростована в судовому порядку, позбавляє Харківську міську раду можливості виконати обов`язок - подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою, після спливу одного року з часу відкриття спадщини, за визначених вказаною статтею 1277 ЦК України умов, та набути за територіальною громадою право власності на спадкове майно. Однак, з урахуванням того, що заперечення дійсності спірних правочинів на підставах, встановлених законом, має значення для вирішення питання про визнання спадщини на відповідну квартиру відумерлою, Харківська міська рада в розумінні ч. 3 ст. 215 ПК України є особою, заінтересованою у визнанні оспорюваного правочину судом недійсними. За таких обставин, порушені інтереси територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради, які підлягають захисту виключно шляхом визнання недійсними спірних правочинів. За змістом ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів судом може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Крім цього, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений, зокрема, законом. При цьому, необхідно ураховувати, що, пред`являючи позов, Харківська міська рада виходила з того, що видачею [PERSON] , який не набув права на спадкування після смерті [PERSON] , свідоцтва про право на спадщину та укладенням оспорюваного договору порушуються інтереси територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради, які випливають із встановленого статтею 1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 01.12.2004 у справі № 18-рп/2004 визначив поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо неопосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, Харківською міською радою належним чином обґрунтовано наявність охоронюваного законом інтересу територіальної громади м.Харкова щодо предмету спору, а також обраний нею спосіб захисту свого цивільного права, оскільки за умови відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття спірне нерухоме майно повинно перейти у власність територіальної громади. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання та оспорення та спричиненим цими діяннями наслідками (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/ (провадження № 14-144цс18). Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсного правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. В абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. За змістом статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Харківська міська рада є особою, інтерес якої полягає у реалізації положення статті 1277 ЦК України та переходу спірної квартири у власність територіальні громади. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті З ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчиняють жодних дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування жодних наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань за договором; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Відповідно до ст. 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, яке його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. У постановах від 19.10.2016 (провадження № 6-1873цс16), від 23.08.2017 у справі № 306/2952/14-ц, від 09.09.2017 у справі № 359/1654/15-ц Верховний Суд України здійснив розширювальне тлумачення статті 234 ЦК України і кваліфікував договір, укладений з метою уникнути виконання грошового зобов`язання, як фіктивний. Такий саме правовий висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, де Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 15, ст. 30 Житлового кодексу УРСР відповідні сільські, селищні, міські ради, їхні виконавчі комітети здійснюють державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду тощо. Положеннями ст. 1277 ЦК України встановлено, що, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Відповідно до статті 335 ЦПК України закріплено, що у заяві про визнання спадщини відумерлою мають бути зазначені відомості про час і місце відкриття спадщини, про майно, що становить спадщину, а також докази, які свідчать про належність цього майна спадкодавцю, про відсутність спадкоємців за заповітом і за законом, або про усунення їх від права на спадкування, або про неприйняття ними спадщини, або про відмову від її прийняття. Згідно положень ч. 2 ст. 1220 ЦК України, в день смерті вказаної особи відкрилася спадщина за її останнім місцем проживання у вищевказаній квартирі (ч. 1 ст. 1221 ЦК України), яка належала їй на праві приватної власності. Відповідно до ст. 338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, а спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону. Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Згідно ч. 1 ст. 658 ЦК України право продажу товару належить його власнику. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно у набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 21.12.2016 № 6-2233цс16 закріплено, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Оскільки спірна квартира вибула без волі її власника, то він має право витребувати це майно від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Спірна квартира вибула з володіння потенційного власника - Харківської міської ради на підставі договору дарування від 23.12.2014, визнаного в подальшому за рішенням суду недійсним, а тому таке вибуття вважається таким, що вибуло з володіння поза волею власника. Відповідно до позиції Верховного Суду України, викладеній в ухвалі від 11.03.2009, у разі, якщо скасуванню рішення суду, за яким було визнано право власності, передувало відчуження майна на користь третьої особи, то останній не набуває права власності на дане майно, а отже, законний власник має право витребувати майно від такого набувача, який без відповідної правової підстави володіє ним. Верховний Суд у постанові від 28.08.2019 у справі № 127/17971/15-ц визначив позицію щодо витребування майна з чужого незаконного володіння, зазначивши, що відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила. власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і фактичним володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісність набуття майна можлива лише тоді, коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, наслідком правочину, здійсненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а витребування майна із незаконного володіння (віндикація). Отже, право особи, яка вважає себе власником майна, підлягає захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача із використанням правового механізму, встановленого статтею 388 ПК України. При витребуванні майна у добросовісного набувача на останнього не покладається надмірний тягар, оскільки відповідно до законодавства він має засоби юридичного захисту свого цивільного права. Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 6 ЦК України, покупець майна може звернутися до суду з вимогою до продавця і відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суді підстав, що виникли до моменту його продажу. Таким чином, гарантії, передбачені ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не порушуються. Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та обтяжень, регулюються нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно ч. 1 ст. 26 цього Закону, записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень. У разі визнання недійсними договорів, на підставі яких прийнято рішення про державну реєстрацію права власності, відповідне рішення про державну реєстрацію підлягає скасуванню, оскільки порушені гарантовані державою засади достовірності зареєстрованих прав на нерухоме майно (ч. 2 ст. 3 Закону). \~ \~ \~ \~ Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону, п. 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1141 від 26.10.2011, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав на нерухоме майно вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Висновки суду. З урахуванням встановлених обставин у справі та наданих на їх підтвердження позивачем доказів, суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог Харківської міської ради та їх задоволення у повному обсязі. Інші доводи\~та заперечення\~відповідача [PERSON] \~доводів позивача\~Харківської міської\~ради не\~спростовують та\~на висновки\~суду у\~цій справі не впливають. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. \~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права . Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні\~(частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України). При цьому, суд ураховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Судові витрати. За приписами ч. 1\~ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Зважаючи на задоволення позовних вимог, витрати підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачів.

Outcome: approved