Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-25 00:00:00

Адвокат Крутологова О.О. в інтересах [PERSON] звернулася з позовом до Миколаївської селищної ради Березівського району Одеської області про визнання протиправною бездіяльності та виплату надбавки за вислугу років. Просила визнати протиправною бездіяльність Миколаївської селищної ради Березівського району Одеської області щодо не нарахування надбавки за вислугу років [PERSON] за період з 20.01.2016 року по 31.12.2020 року; зобов`язати Миколаївську селищну раду Березівського району Одеської області виплатити [PERSON] надбавку за вислугу років за період з 20.01.2016 р. по 31.12.2020 р. у розмірі 29898,40 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] \~була прийнята\~на роботу\~до Миколаївської\~селищної ради\~Одеської області\~на посаду\~діловода селищної\~ради,\~згідно з\~розпорядженням від\~20.01.2016\~року №\~04-К. На підставі розпорядження Миколаївського селищного голови від 02.12.2021 року № 221-К, [PERSON] з 03.12.2021 року переведена на посаду діловода загального відділу Миколаївської селищної ради. Згідно з розпорядженням селищного голови від 15.08.2022 року № 84-К позивач була звільнена з посади діловода загального відділу Миколаївської селищної ради за угодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до записів в трудовій книжці позивача, станом на дату прийняття на роботу до Миколаївської селищної ради, а саме станом на 20.01.2016 року її стаж для встановлення надбавки вислуги років становив - 12 років 3 місяці та 10 днів. На дату звільнення з Миколаївської селищної ради Березівського району вислуга років позивача, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20.12.1993 року № 1049 «Про надбавки за вислугу років для працівників органів виконавчої влади та інших державних органів», складала понад 18 років. Втім, згідно з листом Миколаївської селищної ради Березівського району Одеської області від 13.01.2023 р. № 09-29/73 надбавка за вислугу років [PERSON] виплачувалась лише з 01.01.2021 року по день звільнення. Позивач намагалась вирішити питання шляхом досудового врегулювання, звернувшись до відповідача із заявою від 20.01.2022, в якій просила здійснити перерахунок надбавки за вислугу років за період з 20.01.2016 року по 29.01.2021 року, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» та постанови Кабінету Міністрів України від 20.12.1993 року № 1049 «Про надбавки за вислугу років для працівників органів виконавчої влади та інших державних органів». Листом від 14.02.2022, відповідач повідомив, що згідно Бюджетного кодексу України виплата доплат, надбавок здійснюється в межах фонду заробітної плати на відповідний бюджетний період. У бюджеті Миколаївської селищної ради Березівського району Одеської області на 2022 рік, виплата надбавки за вислугу років за попередні роки в фонді заробітної плати не передбачена. В позовній заяві навела відповідний розрахунок заборгованості. (а.с. 1-6) Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 03 липня 2023 року відповідачем, Миколаївською селищною радою Березівського району Одеської області, подано до суду відзив на позов, за змістом відзиву відповідач висловив свої заперечення проти позову. Позовні вимоги визнав частково, зазначаючи, що позивачу дійсно за період з 20.01.2016 р. по 31.12.2020 р не була нарахована і виплачена надбавка за вислугу років. Навівши відповідний розрахунок в відзиві на позовну заяву, просив позов задовольнити частково у розмірі 29376,53 грн. (а.с. 66-69) Позивачем і його представником відповіді на відзив до суду не подано. Рух справи в суді Ухвалою від 30 травня 2023 року вказану позовну заяву було прийнято до свого провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання на 28 червня 2023 року. У зв`язку з відсутністю електроенергії в Миколаївському районному суді Одеської області розгляд справи відкладено на 26.07.2023 року. Судом не вирішувалося питання про забезпечення доказів, не вживалися заходи забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо. Суд вирішив справу в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами по справі. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, хоча про день, час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 78). Заяв і клопотань на адресу суду від позивача не надходило. Представник позивача, адвокат Крутоголова Оксана Олександрівна, в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, погодилася з розрахунком відповідача викладеним в відзиві на позовну заяву і просила про задоволення позову в межах наведеного розрахунку відповідачем. Представник відповідача, в судовому засіданні, позов визнав частково з підстав і в розмірі викладеному в відзиві на позовну заяву. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані сторонами докази, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до наступного. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3)показаннями свідків. Частиною 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Фактичні обставини\~справи встановлені\~судом. Позивач, [PERSON] , з 20.01.2016 року по 02.12.2021 року перебувала на посаді діловода Миколаївської селищної ради Одеської області. На підставі розпорядження Миколаївського селищного голови від 02.12.2021 року № 221-К, [PERSON] з 03.12.2021 року переведена на посаду діловода загального відділу Миколаївської селищної ради Березівського району Одеської області. Згідно з розпорядженням селищного голови Миколаївської селищної ради Березівського району Одеської області від 15.08.2022 року № 84-К позивач була звільнена з посади діловода загального відділу Миколаївської селищної ради за угодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Зазначене підтверджується копією трудової книжки [NUMBER] (а.с. 8-20), а також визнано сторонами і не оспорювалося в судовому засіданні. Відповідачем також визнано ту обставину, що позивачу не було нараховано і виплачено надбавку за вислугу років у період з 20.01.2016 р. по 31.12.2020 р. Як вбачається з копії листа Миколаївської селищної ради Березівського району Одеської області від 13.01.2023 р. № 09-29/73, надбавка за вислугу років [PERSON] виплачувалась лише з 01.01.2021 року по день її звільнення. (а.с. 23,24) Відповідно до п. 1 Положення про порядок і умови виплати щомісячної надбавки за вислугу років працівникам органів виконавчої влади та інших державних органів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1993 р. № 1049, надбавки за вислугу років виплачуються керівникам, спеціалістам і службовцям органів виконавчої влади та інших державних органів залежно від стажу роботи: понад 3 роки - 10 % від посадового окладу; понад 5 років - 15 % від посадового окладу; понад 10 років - 20 % від посадового окладу; понад 15 років - 25 % від посадового окладу; понад 20 років - 30 % від посадового окладу; понад 25 років - 40 % від посадового окладу. Виплата зазначених надбавок провадиться одночасно з виплатою заробітної плати за другу половину місяця у межах фонду оплати праці відповідного органу виконавчої влади. Згідно з підпунктом 4 пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 р. № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» передбачена виплата службовцям органів місцевого самоврядування у відсотках до посадового окладу в таких розмірах: понад 3 роки - 10, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків - у порядку, визначеному Положенням про порядок і умови виплати щомісячної надбавки за вислугу років працівникам органів виконавчої влади та інших державних органів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1993 р. № 1049 «Про надбавки за вислугу років для працівників органів виконавчої влади та інших державних органів». Згідно з п. 5 постанови Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1993 р. № 1049 стаж, який дає право на одержання надбавки за вислугу років, визначається на підставі трудової книжки (у разі наявності) або відомостей про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та інших документів, які відповідно до законодавства підтверджують стаж роботи. Згідно зі ст. 98 КЗпП України оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів. Відповідно до норм ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. За положеннями ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Додаткова заробітна плата включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. У статті 12 Закону України «Про оплату праці» закріплено перелік норм і гарантій в оплаті праці, який не є вичерпним. Указано, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються КЗпП України та іншими актами законодавства України. Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 роз`яснено, що при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано в законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. За висновком Конституційного Суду України, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Зазначене, на переконання Конституційного Суду України, дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 КЗпП України і статті 1 Закону України «Про оплату праці», та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону України «Про оплату праці». Верховний Суд України в постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 362/7105/15-ц (провадження № 6-1395цс16), зробив висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Верховний Суд України вказав, що позовна вимога про стягнення компенсації за вимушений прогул відноситься до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду. Право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Стороною позивача наданий розрахунок заборгованості по заробітній платі у розмірі 29898,40 грн., який він просить стягнути. Стороною відповідача наданий розрахунок заборгованості по заробітній платі у розмірі 29376,53 грн., з яким погодився представник позивача. Судом перевіривши розрахунки, встановлено, що сума, яка підлягає задоволенню становить 29376,53 грн. При цьому, з вказаної суми мають бути відраховані обов`язкові платежі до державного бюджету. Враховуючи, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача згідно ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір на користь держави.

Outcome: partial