Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-02 00:00:00

Позивач 24.01.2022 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] та просить стягнути з останнього недоотриманий дохід (збитки) у розмірі 107\~849,98 грн та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України у розмірі 9\~715 грн, та судовий збір у розмірі 2\~481 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] 08.08.2005 укладено Кредитний договір №461-08 ПОУ А, відповідно до умов якого позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 9\~915 дол. СШАзі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 12%, строком користування з 08.08.2005 по 08.08.2010. В забезпечення виконання зобов`язання між сторонами укладено договір застави транспортного засобу. Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15.02.2011 у справі №2-495/11 задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк» та стягнуто з [PERSON] заборгованість у розмірі 46\~656,14 грн. ТОВ «ФК «Європейська факторингова компанія розвитку» придбала право вимоги за кредитним договором 11.05.2019. Станом на 18.01.2022 заочне рішення Київського районного суду м. Одеси залишається не виконаним, заборгованість за кредитним договором не погашена. У зв`язку з тривалим невиконанням відповідачем заочного рішення, обліком заборгованості за кредитним договором на балансі банку у валюті кредитування доларах США, особливостями перерахунку цієї заборгованості у національну валюту у зв`язку зі зміною курсу та стягнуту заборгованість у гривневому еквіваленті за рішенням суду заборгованість відповідача у гривневому еквіваленті станом на дату укладення договору відступлення права вимоги по відношенню до розміру заборгованості стягнутої судом збільшилася перед позивачем у вигляді недоотриманих доходів та становить: 154\~506,12 грн (11.05.2019) 46\~656,14 грн (20.10.2010) = 107\~849,98 грн. Також відповідно до ст. 625 ЦК України підлягає стягненню 3 відсотки річних від простроченої суми, що в гривневому еквіваленті станом на 11.05.2019 складає 9\~715,00 грн. три відсотки річних обраховані позивачем за період з 18.01.2019 по 18.01.2022. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09.02.2022 справу передано за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси. Справа 12.05.2022 надійшла до Приморського районного суду м. Одеси та ухвалою від 16.05.2022 прийнята до розгляду судді Бондаря В.Я., провадження у справі відкрите за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.03.2023 позов задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» недоотриманий дохід (збитки) у розмірі 107\~849 (сто сім тисяч вісімсот сорок дев`ять) гривень 98 копійок, 3% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України у розмірі 9\~715 (дев`ять тисяч сімсот п`ятнадцять) гривень та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2\~481 (дві тисячі чотириста вісімдесят однієї) гривні. Від представника [PERSON] 20.04.2023 надійшла заява про перегляд заочного рішення, в результаті розгляду якої ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02.05.2023 заяву задоволено, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01.03.2023 скасовано, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 01.06.2023. У судовому засіданні 01.06.2023 представник позивача [PERSON] надав вступне слово, представник відповідача [PERSON] надала вступне слово, з метою надання розрахунку, розгляд справи відкладено на 05.07.2023. Ухвалою суду від 27.06.2023 задоволено заяву ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку» про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. До суду 29.06.2023 надійшли додаткові пояснення представника позивача [PERSON] , згідно яких вказує, що кредитор має право на 3% річних за три роки до моменту пред`явлення позову, про що свідчить висновок Верховного суду у постанові від 28.09.2021 у справі №759/4755/19. Пропущений строк для пред`явлення виконавчого листа про стягнення заборгованості до виконання не є підставою для відмови у стягненні 3% річних. 3 % річних позивачем вирахувано на суму заборгованості 107\~849,98 грн сума збитків. Збільшення розміру заборгованості за тілом кредиту, відсотками та пенею відбулося у зв`язку з курсовою різницею. До суду 05.07.2023 надійшли пояснення представника відповідача [PERSON] , згідно яких вказує, що заявлені вимоги про стягнення недоотриманого доходу заявлені з пропуском строку позовної давності, адже первинний кредитор звернувся з позовом до суду ще в 2011 році, а строк договору закінчився в 2010 році. Сума боргу за кредитним договором є задавненим зобов`язанням і по ньому не може бути стягнено 3% річних та інфляційні витрати, адже такі вимоги можуть пред`являтися одночасно з вимогою про стягнення «задавненої» вимоги, згідно постанови Верховного суду віл 23.11.2022 по справі №285/3536/20. У судовому засіданні 05.07.2023 проведеному в режимі відеоконференції було прийнято до провадження додаткові пояснення представників сторін. З метою ознайомлення з поясненнями у справі оголошено перерву до 19.07.2023. У судовому засіданні 19.07.2023 проведеному в режимі відеоконференції, у зв`язку з неявкою представника відповідача розгляд справи було відкладено на 03.08.2023. До суду 03.08.2023 представник відповідача [PERSON] подала розрахунок 3 % річних. У судовому засіданні 03.08.2023 проведеному в режимі відеоконференції представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] вказала, що має місце стягнення 3% річних, базою для нарахування яких є сума по рішенню суду, але інфляцію сплачувати відповідач не згоден. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши докази, дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15.02.2011 у справі №2-495/11 задоволено позову ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] та стягнуто з останнього на користь банку загальну суму заборгованості за кредитним договором №3461-08ПОУ А від 08.08.2005 року в розмірі 46\~656,14 грн, яка складається з: 23\~792,16 грн заборгованість за основним та простроченим кредитом; 6\~980,17 грн заборгованість по строковим та простроченим процентами за користування кредитом, 12\~886,50 грн пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 2\~997,31 грн пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам, також стягнуто витрати по сплаті судового збору у розмірі 466,60 грн, витрати по сплату судового збору за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн (а.с.6-8). 11 травня 2019 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» було укладено договір №1369/К про відступлення прав вимоги (а.с.71-72). Представником позивача надано банківські виписки ПАТ «Дельта Банк» (а.с.75-93). Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 17.03.2021 у справі №1512/2-495/11 замінено стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на правонаступника ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» у виконавчому листі, виданому на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси у справі №2-495/11, відповідно до якого стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» суму заборгованості за кредитним договором №3461-08 ПОУ А у розмірі 46\~656,14 грн (а.с.9-12). Станом на 03 серпня 2023 року зазначене рішення Київського районного суду м.Одеси від 15 лютого 2011 року у справі №2-495/11 залишається невиконаним. Заборгованість за Кредитним договором відповідачем не погашено. Згідно розрахунку 3% річних за період з 18.01.2019 по 18.01.2022 розмір 3% річних обрахованих на суму заборгованості 46\~656,14 грн складає 4\~202,88 грн (а.с.206). У відповідності до загальних умов виконання зобов`язання, встановлених ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. (ст. 599 ЦК України). Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) вказано, що «нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначено, що чинне законодавство не пов`язує\~припинення зобов`язання\~з наявністю\~судового рішення\~чи відкриттям\~виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Таким чином, доводи представника відповідача про відсутність відкритих виконавчих провадження з приводу стягнення заборгованості є безпідставними, адже такі обставини не свідчать про неможливість застосування ст. 625 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у постановах: № 536/1841/15-ц від 23.06.2020 року; № 912/1120/16 від 04.02.2020 року прийшла до висновку, що у випадку закінчення терміну дії кредитного договору чи у випадку його дострокового розірвання з ініціативи кредитора, як правило, через неналежне виконання зобов`язань з боку позичальника, то позикодавець не має права нараховувати проценти передбачені кредитним договором у порядку передбаченому статтею 1048 ЦК України, а його права захищаються положеннями статті 625 ЦК України. Іншими словами, процентна ставка змінюється з тієї, яка зазначається у кредитному договорі до 3 % річних (або іншого розміру, який може бути зазначений у договорі). Таким чином, за заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15.02.2011 [PERSON] має заборгованість за кредитним договором №3461-08ПОУ А від 08.08.2005 у розмірі 46\~656, 14 грн, дана заборгованість обліковується за правонаступником стягувача ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку». Зазначення представника позивача про те, що у внутрішньому банківському бухгалтерському обліку заборгованість відповідача рахується в доларах, суперечить вищевказаному рішенні, згідно якого заборгованість стягнуто у національній валюті гривні. Тому, курсова різниця, яку просить стягнути позивач, нарахована на тіло кредиту, відсотки та пеню, не підлягає стягненню, адже з 26.02.2011 (дата набрання рішенням законної сили) заборгованість [PERSON] рахується в гривнях. Доводи представника позивача про те, що пред`явленням вимоги по ст. 625 ЦК України допускається лише з пред`явленням вимоги про стягнення основного боргу є безпідставними та не заслуговують на увагу. При цьому, вимога щодо відповідальності позичальника за невиконання грошового зобов`язання 3% річних відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України у розрахунку позивача нараховані на суму 107\~849,98 грн, що є безпідставним. Наявність рішення про стягнення боргу за кредитним договором не припиняє правовідносин сторін кредитного договору за весь період його невиконання і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України за увесь час прострочення боржника. Таке прострочення є тривалим порушенням, тому право на позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат виникло у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. (постанова ВП ВС від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц). Для цілей правового регулювання зобов`язальних відносин та відповідальності за порушення зобов`язань юридичне значення має саме момент виконання такого обов`язку боржником. Ухвалення судом рішення про стягнення грошових коштів за договором лише підтверджує дійсне існування обов`язку боржника зі сплати боргу кредитору, його безспірність та надає цьому обов`язку безпосередньо примусового характеру. Частина друга статті 11 ЦК України визначає, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Отже, відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, за наявності прямої вказівки про це в законі. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду. Наявність судового рішення про стягнення заборгованості свідчить про настання строку виконання зобов`язання за тією вимогою, яку задоволено судом, та наявність обов`язку боржника сплатити відповідну заборгованість. Проте, судове рішення про стягнення заборгованості не змінює змісту відповідного зобов`язання, оскільки характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, а додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання та безспірності боргу. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав відповідне зобов`язання продовжує існувати. Як встановлено Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси у справі №2-495/11 від 15 лютого 2011 року із позичальника [PERSON] достроково стягнута сума кредиту, що за умовами кредитного договору надавалась у іноземній валюті, та визначений судом розмір стягнення встановлений у гривні. Наведеним рішенням не встановлювалось будь-яких змін щодо умов погодженого сторонами кредитного договору, а лише встановлювався обов`язок дострокового повернення кредиту, що свідчить про безспірність визначеної суми та можливість її примусового виконання. Враховуючи викладене, суд вбачає за необхідне стягнути 3% річних у межах трирічного строку, що передував часу звернення до суду з цими вимоги, тобто з 18.01.2019 по 18.01.2022 (дата відправлення позовної заяви до суду), розмір яких визначений на суму заборгованості визначену рішенням суду (46\~656,14 грн) та складає 4\~202,88 грн. У постанові Великої палати Верховного суду від 20.06.2023 при розгляді справи №633/408/18 визначено, що к кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально. Відповідно до позовних вимог позивач бажає компенсувати знецінення національної валюти у вигляді стягнення недоотриманого прибутку у формі курсової різниці з посиланням на п.2 ч.3 ст. 22 ЦК України. Не змінюючи, ні підстав позову, ні позовних вимог, суд враховуючи принцип «суд знає закон», вважає помилковими посилання позивача на вказану статтю, оскільки право позивача на відшкодування знецінення національної валюти необхідно захисти у вигляді компенсації через індексування інфляційних втрат (зменшення купівельної здатності національної валюти) передбаченої ст. 625 ЦК України. Позивач помилково вважає, що є правонаступником грошової вимоги за зобов`язанням за кредитом та курсовою різницею, яка виникла у ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК», який в свою чергу вів бухгалтерський облік за зобов`язанням в іноземній валюті, адже після набрання рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15.02.2011 законної сили, зобов`язання необхідно було враховувати виключно в національній валюті. На переконання суду, позивач має право на стягнення інфляційних нарахувань, відповідно до ст. 625 ЦК України, що відповідатиме принципу належної інтерпретації позовних вимог, зважаючи на заявлені вимоги про стягнення курсової різниці, яку позивач назвав як «недоотриманий дохід (збитки)». За змістом статті 1 Закону "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. При цьому, у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 1 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Тому не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що інфляційні витрати не можуть бути стягнуті, адже рішенням суду борг з [PERSON] стягнуто в гривні, інфляційні нарахування обчислюється виходячи з гривневого розміру заборгованості встановленого рішення суду. Згідно розрахунку здійсненого судом інфляційні збитки за період з 18.01.2019 по 18.01.2022 становлять 9\~586,45 грн та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Щодо строку позовної давності заявленого представником відповідача у судовому засідання, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року при розгляду справи №127/15672/16-ц вважала помилковим висновок колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду про те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, спливає через три роки після дати набрання законної сили судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості. Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Таким чином, суд дійшов висновку, що строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки [PERSON] до сих пір не виконав свої грошові зобов`язання. Згідно ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з даним позовом, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2\~481 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 18.01.2022 (а.с.1). У зв`язку з частковим задоволенням позову, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто у розмірі 291,02 грн (11,73% від розміру сплаченого судового збору).

Outcome: partial