Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-23 00:00:00

12 травня 2023 року до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області звернулася [PERSON] , через свого представника [PERSON] , із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що батьку позивачки - [PERSON] , [INFO] , в 1980 - 1981 роках надано право на користування квартирою [ADDRESS] . Разом із [PERSON] за вказаною адресою були зареєстровані й члени його сім`ї, а саме: дружина - [PERSON] , [INFO] , дочка - [PERSON] , [INFO] та онука - [PERSON] , [INFO] . [INFO] батько позивачки [PERSON] помер, [INFO] померла мати позивачки - [PERSON] . Таким чином, станом на сьогодні в квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивачка та її племінниця [PERSON] .. Однак, [PERSON] за вищевказаною адресою фактично не мешкає з 2002 року по теперішній час, її особистих речей в квартирі не має, фактичне її місце проживання не відоме. Вартість комунальних послуг, які нараховуються від кількості зареєстрованих в квартирі осіб, відповідачка не сплачує, чим ставить позивачку в скрутне матеріальне становище. Позивачка фактично проживає та користується вищевказаною квартирою ще з дитинства, сплачує комунальні платежі, несе витрати по утриманню квартири. Після смерті батьків ордеру на право користування вищевказаною квартирою не збереглося.На даний час позивачка має намір звернутися до Виконавчого комітету Покровської районної у місті ради з проханням укласти договір найму житлового приміщення на своє ім`я, проте не має можливості це зробити у зв`язку із відсутністю письмової згоди повнолітніх членів сім`ї, що проживають разом, тобто згоди [PERSON] , яка не мешкає в квартирі ще з 2002 року. Відповідачка добровільно визначила собі інше місце проживання і спірним жилим приміщенням не користується з 2002 року без поважних причин, а тому позивачка вважає, що її можна визнати такою, що втратила право на його користування. Враховуючи вищевикладене, позивачка звернулася до суду із вказаним позовом. Ухвалою суду від 25 травня 2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін та призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 26.06.2023 року вирішено питання щодо витребування доказів. В судовому представник позивачки [PERSON] - адвокат Трофименко М.В. позовні вимоги підтримала, послалася на обставини, що зазначенні у позовній заяві, просила їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] до суду не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила, відзив на позов не надала, клопотань про відкладення до суду не надходило. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, вислухавши представника позивачки, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] народилася [INFO] , батьками записані - батько [PERSON] , мати [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] . 16 грудня 1995 року позивачка уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] . Позивачка в своєму позові зазначає, що [PERSON] , [INFO] , в 1980 - 1981 роках надано право на користування квартирою [ADDRESS] . Разом із [PERSON] за вказаною адресою були зареєстровані й члени його сім`ї, а саме: дружина - [PERSON] , [INFO] , дочка - [PERSON] , [INFO] , позивач по справі, та онука - [PERSON] , [INFO] , відповідач по справі. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія [NUMBER] , видане відділом реєстрації актів громадянського стану народних депутатів м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. [INFO] померла мати позивачки - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія [NUMBER] , видане Жовтневим районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Згідно листа виконкому Криворізької міської ради Департаменту адміністративних послуг №12/02-01-21/1622 від 28.06.2023, за відомостями з Реєстру Криворізької міської територіальної громади станом на 28.06.2023 за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . В судому засіданні судом встановлено, що квартира [ADDRESS] можливо є об`єктом комунальною власності. У якості письмового доказу у підтвердження заявлених вимог позивачкою надано суду актом про не проживання відповідачки, складеного 29 березня 2023 мешканцями будинку [ADDRESS] , підписи яких засвідчені Головою правління ОСББ «БУТЛЕРОВА 8», у якому йдеться про те, що відповідачка [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2002 року по теперішній час. Згідно акту про проживання, складеного 15 березня 2023 мешканцями будинку [ADDRESS] , підписи яких засвідчені Головою правління ОСББ «БУТЛЕРОВА 8», у якому йдеться про те, що позивачка [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до статті 71 Житлового кодексу України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Частиною другою вказаної статті передбачено, якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Проте, вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого непроживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року). Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Пунктом 3 частини третьою статті 71 ЖК передбачено, що жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування . Статтею 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», передбачено, що збереження права дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа на житло йдеться про те, що за дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім`ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно дост.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення, або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Таким чином за змістом вказаних норм матеріального права передбачено, що обов`язковою умовою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є її не проживання в житловому приміщенні понад шести місяців без поважних на те причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК УРСР, який полягає в тому, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись право (намір) ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Подібні висновки висловлено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі N 490/12384/16-ц (провадження N 61-37646св18), від 22 листопада 2018 року у справі N 760/13113/14-ц (провадження N 61-30912св18), від 26 лютого 2020 року у справі N 333/6160/17 (провадження N 61-7317св19), від 18 березня 2020 року у справі N 182/6536/13-ц (провадження N 61-23089св19), від 12 травня 2021 року у справі N 301/288/20 (провадження N 61-2566св21). Європейський суд з прав людини вважає втрату житла найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" (заява N 17365/14), пунктах 42, 43 рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (заява N 30856/03)зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, приймаючи до уваги, що позивачем не надано належних та допустимих доказів відсутності поважних причин непроживання відповідача у спірній квартирі, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, на підставі положень статті 71 ЖК Української РСР.

Outcome: dismissed