Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-17 00:00:00

04.01.2022 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя, у якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просить суд: - визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю сторін у справі; - визнати за позивачкою право власності на частину вказаної квартири; - визнати автомобільMERCEDES-BENZ GLC 220D, 2017 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , спільною сумісною власністю сторін у справі; - визнати за позивачкою право власності на частину зазначеного автомобіля; - визнати грошові кошти, розміщені в АТ «Альфа Банк» на рахунку № [NUMBER] , оформленому на ім`я відповідача, станом на 08.01.2018 року в розмірі 3832,47 грн. спільною сумісною власністю сторін у справі; - визнати за позивачкою право власності на частки грошових коштів, що розміщені в АТ «Альфа-Банк» на рахунку № [NUMBER] , оформленому на ім`я відповідача, що станом на 08.01.2018 року складали 3832,47 грн. - в розмірі 1916,23 грн.; - визнати грошові кошти, розміщені в АТ «Альфа Банк» на рахунку № [NUMBER] , оформленому на ім`я відповідача, станом на 08.01.2018 року в розмірі 401,82 долара США спільною сумісною власністю сторін у справі; - визнати за позивачкою право власності на частки грошових коштів, що розміщені в АТ «Альфа-Банк» на рахунку № [NUMBER] , оформленому на ім`я відповідача, що станом на 08.01.2018 року складали 401,82 долара США - в розмірі 200,91 доларів США; - визнати грошові кошти, розміщені в АТ «Альфа Банк» на рахунку № [NUMBER] , оформленому на ім`я відповідача, станом на 08.01.2018 року в розмірі 830425,48 грн. спільною сумісною власністю сторін у справі; - визнати за позивачкою право власності на частки грошових коштів, що розміщені в АТ «Альфа-Банк» на рахунку № [NUMBER] , оформленому на ім`я відповідача, що станом на 08.01.2018 року складали 830425,48 грн. - в розмірі 415212,74 грн.; - визнати грошові кошти, розміщені в АТ «Альфа Банк» на рахунку № [NUMBER] , оформленому на ім`я відповідача, станом на 08.01.2018 року в розмірі 80000,00 доларів США спільною сумісною власністю сторін у справі; - визнати за позивачкою право власності на частки грошових коштів, що розміщені в АТ «Альфа-Банк» на рахунку № [NUMBER] , оформленому на ім`я відповідача, що станом на 08.01.2018 року складали 80000,00 доларів США - в розмірі 40000,00 доларів США; - визнати грошові кошти, розміщені в АТ «Альфа Банк» на рахунку № [NUMBER] , оформленому на ім`я відповідача, станом на 08.01.2018 року в розмірі 200000,00 доларів США спільною сумісною власністю сторін у справі; - визнати за позивачкою право власності на частки грошових коштів, що розміщені в АТ «Альфа-Банк» на рахунку № [NUMBER] , оформленому на ім`я відповідача, що станом на 08.01.2018 року складали 200000,00 доларів США - в розмірі 100000,00 доларів США; - стягнути з відповідача на користь позивачки грошові кошти в розмірі 417128,97 грн.; - стягнути з відповідача на користь позивачки грошові кошти в розмірі 140200,91 доларів США; - стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи, в розмірі 31846,00 грн. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що сторони у справі зареєстрували шлюб 22.09.2001 року, який у подальшому був розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27.11.2019 року, яке набрало законної сили 30.12.2019 року. Шлюбного договору між подружжям не укладалось. За час перебування у шлюбі було набуте спільне майно, а саме: квартира [ADDRESS] ; автомобільMERCEDES-BENZ GLC 220D, 2017 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , а також грошові кошти в національній та іноземній валюті, які зберігаються на банківських рахунках у вітчизняних і закордонних банківських установах. Позивачка посилається на положення ст.ст. 60, 61 СК України, роз`яснення викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та зазначає, що вона проживала із відповідачем у шлюбі близько 18 років. Тривалий час (приблизно з листопада 2012 року по листопад 2016 року) родина проживала в ОАЕ, оскільки відповідач працював там за контрактом в іноземній компанії. Сім`я мала високий дохід, сімейний бюджет в основному накопичувався на банківських рахунках. Дружина довіряла чоловікові і про суму банківських накопичень знала лише приблизно. Квартира, автомобіль та грошові кошти у відповідності до вимог ст.ст. 60, 61 СК України є об`єктом спільної сумісної власності позивача та відповідача в рівних частках, тому за позивачкою слід визнати право власності на 1/2 частини квартири, автомобіля та грошових коштів. Позивачка посилається на положення ст.ст. 69, 70 СК України, ст. 372 ЦК України та вказує, що нажаль домовитись про добровільний порядок поділу спільного майна із відповідачем не вдалось, тому вона вимушена звернутись до суду. З поверненням сім`ї з ОАЕ до України відносини між подружжям почали псуватись, відповідач почав витрачати накопичені кошти не в інтересах сім`ї, на власний розсуд, що спричиняло сварки між подружжям. На початку 2018 року відповідач оголосив, що хоче припинити шлюбні відносини і 08.01.2018 року відповідач надіслав позивачці повідомлення, що йде з сім`ї та переїжджає на іншу квартиру. Того ж дня відповідач забрав свої речі і переїхав за адресою: [ADDRESS] , де проживає дотепер з іншою жінкою. Таким чином, фактично шлюбні відносини між сторонами припинились 08.01.2018 року, з цієї дати сторони разом не проживали, спільного господарства не вели, взаємних прав та обов`язків подружжя не мали. Спілкування між сторонами зволилось лише до виконання обов`язків батьків щодо їхньої спільної неповнолітньої дитини. 26.09.2019 року відповідач звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу у якому він зокрема зазначав, що: «шлюбні відносини між подружжям давно припинені, кожен з подружжя живе своїм життям». Із поданих до суду банківських документів вбачається, що відповідач мав значну кількість банківських рахунків, на яких зберігав кошти як у національній валюті, так і у доларах США. Тільки в АТ «Альфа-Банк» відповідач мав понад 29 банківських рахунків, між якими проводились численні транзакції. Кошти надходили на національні рахунки відповідача з його закордонних рахунків. Так, лише на один банківський рахунок № [NUMBER] за період з 01.01.2017 року по 26.11.2018 року було зараховано 1324017,90 доларів США і далі шляхом чисельних транзакцій ці кошти було переведено на рахунки інших осіб або ж на інші рахунки самого відповідача. Розпорядження спільними коштами, які були розміщені на закордонних рахунках та наступне розпорядження ними після зарахування їх на національні рахунки відбувалось без згоди позивачки, не дивлячись на те, що розпоряджався відповідач спільними коштами, набутими під час шлюбу. Аналіз банківських рахунків відповідача свідчить про те, що перед поданням заяви до суду про розірвання шлюбу, на час слухання справи в суді та на дату проголошення рішення суду відповідач свідомо переказував грошові кошти з рахунку на рахунок в межах одного дня таким чином, щоб унеможливити їх можливий поділ як спільно нажитого майна. Вказане дає підстави вважати такі дії відповідача недобросовісними, несправедливими та нерозумними, що не відповідають загальним засадам цивільного та сімейного законодавства в цілому (ст. 3 ЦК України та ст. 7 СК України) та зокрема порушують приписи ст. 55 СК України щодо зобов`язання дбати про матеріальне забезпечення сім`ї. Такими своїми діями відповідач також порушив приписи ч. 1 ст. 65 СК України, відповідно до якої дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. Посилаючись на роз`яснення наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про Практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» і правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 24.02.2022 року у справі №750/8628/18 позивачка вказує, що всього станом на 08.01.2018 року на рахунках відповідача в АТ «Альфа-Банк» було розміщено 834257,95 грн. та 280401,82 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, тому позивачка має право на 417128,97 грн. та 140200,91 доларів США. Ухвалою суду від 11.01.2022 року відкрите провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 14.01.2022 року задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову. Ухвалою суду від 23.05.2022 року за зверненням сторони позивача призначено проведення підготовчого засідання режимі відео-конференції. Ухвалою суду від 05.07.2022 року задоволене клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою суду від 08.08.2022 року за зверненням сторони позивача призначено проведення підготовчого засідання режимі відео-конференції. Ухвалою суду від 22.03.2023 року прийнято до розгляду заяву представника позивача про зміну предмету позову. Ухвалою суду від 03.05.2023 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач отримав копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, разом з копією позовної заяви та доданими до неї матеріалами 14.02.2022 року, однак своїм правом на подання відзиву на позову заяву не скористався. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідач жодного разу до суду не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток на зареєстровану у встановленому законом порядку адресу його проживання, на адресу його фактичного проживання (яку відповідач зазначав у своїх зверненнях до суду), а також шляхом направлення смс-повідомлень на номер мобільного телефону (який відповідач повідомив суду) і судових повісток на електронну адресу відповідача (яку останній повідомляв суду у своїх клопотаннях). За змістом ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання ; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В судовому засіданні представник позивача не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд протокольною ухвалою постановив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. В судовому засіданні представник позивача підтримала вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що поведінка відповідача вказує на те, що він не визнає наявності у позивачки будь-яких прав на спільне майно, при цьому поки позивачка займалась домашнім господарством та доглядала за дитиною, відповідач будував кар`єру, працював у ОАЕ, мав великі статки, десь до одного мільйона доларів США і з такими коштами родина повернулась до України. Спільним майном подружжя є вказана у позові квартира, автомобіль і грошові кошти на банківських рахунках, яких було дуже багато і тепер відповідач живе за ці кошти. Сторона позивача провела аналіз рахунків відповідача і зробила відповідний звіт. Вбачається, що кошти відповідач перекидав між рахунками і таких коштів було близько 1 млн. доларів США. Це не всі кошти, які є спільною сумісною власністю, а лише ті, що сторона позивача змогла віднайти. 08.01.2018 року відповідач пішов з родини, переїхав у іншу квартиру і почав готуватись до розлучення, а саме - у цей момент знімав кошти з рахунків. За таких обставин представник просить задовольнити позов, а також стягнути з відповідача судові витрати у вигляді сплаченого судового збору і витрат на професійну правничу допомогу. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 22.09.2001 року сторони у справі зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (Т. 1, а.с. 9-10). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27.11.2019 року у справі №755/15506/19 шлюб між подружжям розірвано (Т. 1, а.с. 11-12). Згідно змісту наявної в матеріалах справи копії позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, яка була зареєстрована в суді 26.09.2019 року, у ній позивач вказав: «Вже тривалий час кожен з нас живе окремим життям та своїми інтересами» (Т. 3, а.с. 190-192). Дата припинення сімейно-шлюбних відносин 08.01.2018 року підтверджується поданої стороною позивача роздруківкою переписки сторін у справі за допомогою мобільного зв`язку, у якій відповідач повідомив позивачку, що виїхав в іншу квартиру та попросив пробачення (Т. 3, а.с. 193). Крім того, відповідач достеменно знаючи про наявний на розгляді суду спір не заперечив та не доводив іншої дати фактичного припинення сімейних відносин. Згідно наявної в матеріалах справи копії Свідоцтва про право власності від 22.06.2004 року відповідач є власником 2-х кімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 77,00 кв.м., житловою площею 41,90 кв.м. (Т. 1, а.с. 13-14). Убачається, що передумовою отримання відповідачем у власність вказаної квартири, був укладений між Державною госпрозрахунковою організацією «Житло-інвест» та відповідачем інвестиційний договір №43-1685 від 08.04.2003 року (Т. 3, а.с. 233-234). 30.11.2017 року відповідач набув автомобіль MERCEDES-BENZ GLC 220D, 2017 року випуску, кузов (VIN) [NUMBER] , об`єм двигуна 2143 см.куб., що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 29.12.2021 року, відповіддю РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві від 26.11.2021 року, копією акту огляду реалізованого транспортного засобу від 17.11.2017 року, копією договору купівлі-продажу від 13.11.2017 року та копією акту передачі-прийняття автомобіля від 17.11.2017 року (Т. 1, а.с. 14-15, 77-87). Крім того, із матеріалів справи убачається, що 23.02.2018 року відповідач зняв із належного йому банківського рахунку в АТ «Альфа-Банк» № [NUMBER] грошові кошти в сумі 80000,00 доларів США, які були розміщені у банку за договором банківського вкладу №TDRС000063912 від 10.07.2017 року (Т. 1, а.с. 156). Також 23.02.2018 року відповідач зняв із належного йому банківського рахунку в АТ «Альфа-Банк» № [NUMBER] грошові кошти в сумі 200000,00 доларів США, які були розміщені у банку за договором банківського вкладу №ДФЛ-744210/184 від 11.12.2017 року (Т. 1, а.с. 157). Станом на 05.01.2018 року на належному відповідачу банківському рахунку № [NUMBER] в АТ «Альфа-Банк» знаходились грошові кошти в сумі 401,82 доларів США, які відповідач почав витрачати з 09.01.2018 року (Т. 2, а.с. 60). Станом на 05.01.2018 року на належному відповідачу банківському рахунку № [NUMBER] в АТ «Альфа-Банк» знаходились грошові кошти в сумі 3832,47 грн., які відповідач почав витрачати з 09.01.2018 року (Т. 2, з.б.а.с. 76). Крім того, станом на 29.12.2017 року на належному відповідачу банківському рахунку № [NUMBER] в АТ «Альфа-Банк» знаходились грошові кошти в сумі 830425,48 грн., які відповідач почав витрачати з 10.01.2018 року (Т. 2, з.б.а.с. 125). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України. Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Як зазначалося вище, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (частина перша статті 71 СК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі. Згідно ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Відповідно до положень ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Статтею 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Із матеріалів справи вбачається, що спірне майно: квартира, автомобіль і грошові кошти набуті на ім`я відповідача під час його перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, а тому вказане нерухоме майно та грошові кошти є спільною сумісною власністю подружжя і підлягають поділу між ними у рівних частках. Презумпція спільності майна подружжя відповідачем не спростована. Встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, надавши правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, встановивши обсяг спільно нажитого сторонами за час спільного проживання майна, з`ясувавши час його придбання, врахувавши презумпцію рівності часток, суд дійшов висновку, що спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і має бути поділене між колишнім подружжям у рівних долях. Разом з тим, суд вважає, що для належного захисту прав позивачки не є необхідним та обґрунтованим визнання за рішенням суду квартири і автомобіля спільною сумісною власністю, тобто не є необхідним викладення такого висновку у резолютивній частині рішення, адже мотивуючи своє рішення суд встановив ту обставину, що спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, отже виходячи із такої встановленої судом обставини, суд для захисту прав позивачки має своїм рішенням у його резолютивній частині здійснити саме поділ цього майна, тим самим припинивши правовідносини спільної сумісної власності. З огляду на вказане, суд щодо вимог стосовно автомобіля та квартири вважає за необхідне задовольнити вимоги стосовно поділу цього майна шляхом визнання за позивачкою права власності на частину квартири та частину автомобіля у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Те саме стосується і вимог про визнання коштів на банківських рахунках оформлених на ім`я відповідача спільною сумісною власністю, поскільки незалежно від того на чиє ім`я набуте майно, таке майно не втрачає правового статусу спільної сумісної власності подружжя, а його спільність лише підтверджується у мотивувальній частині рішення встановленими судом під розгляду справи обставинами, зокрема, щодо часу його набуття. Також суд не вважає за необхідне для належного захисту прав позивачки визнавати за нею право власності на частину коштів, оскільки такі кошти, з огляду на подані банком виписки по рахунках, на цих банківських рахунках вже не існують, адже відповідач розпорядився цими грошовими коштами. У даному випадку, суд у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя має стягнути з відповідача на користь позивачки частину суми коштів, які розміщувались на оформлених на ім`я відповідача банківських рахунках станом на час припинення ведення спільного господарства - 08.01.2018 року, і якими відповідач одноособово розпорядився. Оскільки після припинення шлюбно-сімейних відносин, а саме 23.02.2018 року відповідач розпорядився грошовими коштами в сумі 80000,00 доларів США, які були розміщені в АТ «Альфа-Банк» на рахунку № [NUMBER] за договором банківського вкладу №TDRС000063912 від 10.07.2017 року, і відсутні докази того, що відповідач сплатив позивачці її частку із вказаного спільного сумісного майна, з відповідача слід стягнути на користь позивачки частину цих коштів у розмірі 40000,00 доларів США. Також, оскільки після припинення шлюбно-сімейних відносин, а саме 23.02.2018 року відповідач розпорядився грошовими коштами в сумі 200000,00 доларів США, які були розміщені в АТ «Альфа-Банк» на рахунку № [NUMBER] за договором банківського вкладу №ДФЛ-744210/184 від 11.12.2017 року, і відсутні докази того, що відповідач сплатив позивачці її частку із вказаного спільного сумісного майна, з відповідача слід стягнути на користь позивачки частину цих коштів у розмірі 100000,00 доларів США. Крім того, судом встановлено, що станом на час припинення спільного проживання сторін та ведення ними спільного господарства на банківських рахунках оформлених на ім`я відповідача в АТ «Альфа-Банк» знаходились грошові кошти, які були спільним майном подружжя у наступних розмірах: на рахунку № [NUMBER] - 401,82 долара США; на № [NUMBER] - 3832,47 грн. та на рахунку № [NUMBER] - 830425,48 грн. Вказані кошти на рахунках відповідач почав витрачати після припинення шлюбно-сімейних відносин починаючи з 09.01.2018 року і матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що ним було сплачено половину цих коштів на користь позивачки, тому з відповідача слід стягнути на користь позивачки частину зазначених грошових коштів у наступних розмірах: 200,91 доларів США; 1916,23 грн. та 415212,74 грн. відповідно. У порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивачки підлягають сплачені останньою судові збори за подання позовної заяви до суду та подання заяви про забезпечення позову у загальному розмірі 11846,20 грн. Разом з тим, вимоги про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу не підлягають до задоволення, з огляду на наступне. У матеріалах справи міститься: копія ордеру на надання правничої (правової) допомоги позивачці адвокатом Горбань Р.О. виданого АО «Свобода» 17.11.2021 року; копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Горбань Р.О.; копія ордеру від 28.12.2021 року на надання правової допомоги позивачці адвокатом Лехкар О.В., яка здійснює адвокатську діяльність індивідуально; копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Лехкар О.В. (Т. 1, а.с. 64-65, 89-90, 99, 101-102). 17.07.2023 року, безпосередньо перед початком судового засідання, до суду надано копію договору про надання правової допомоги від 07.07.2021 року укладеного між позивачкою та АО «Свобода», копію додаткової угоди №17/11/21 від 17.11.2021 року до зазначеного договору про надання правової допомоги та копію Акту №2 здачі-прийняття робіт (надання послуг), який підписаний сторонами договору про надання правової допомоги, в якому вказано, що загальна вартість робіт (послуг) 20000,00 грн. і сторони претензій одна до одної не мають (Т. 3, а.с. 236-241). Поряд із цим, докази направлення цих документів відповідачу у справі в матеріалах судового провадження відсутні. За змістом ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з тим, загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують). Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року по справі №826/1216/16 вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. При цьому, як зазначалось вище, у матеріалах справи відсутнє підтвердження надсилання (надання) доказів щодо понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу відповідачу у справі, а саме: копії договору про надання правової допомоги від 07.07.2021 року укладеного між позивачкою та АО «Свобода»; копії додаткової угоди №17/11/21 від 17.11.2021 року до зазначеного договору про надання правової допомоги та копії Акту №2 здачі-прийняття робіт (надання послуг), який підписаний сторонами договору про надання правової допомоги, в якому вказано, що загальна вартість робіт (послуг) 20000,00 грн. і сторони претензій одна до одної не мають. Отже, на виконання вимог ч. 9 ст. 83 ЦПК України, при здійсненні розподілу судових витрат суд не приймає до уваги подані 17.07.2023 року стороною позивача докази на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу і відповідно приходить до висновку, що вимоги сторони позивача про стягнення цих витрат не мають ознаки доказовості, а тому витрати позивача на отримання професійної правничої допомоги не можуть бути стягнені з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial