Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-25 00:00:00

12.06.2023 року до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшла позовна заява [PERSON] у якої він наголосив, що 15.05.2006 р. він під 3% річних дав у борг [PERSON] 50000,00 гривень, що становило біля 10000,00 доларів США строком до 15.09.2006 року. Так як відповідач у обумовлений строк гроші не повернув, то [PERSON] 28.11.2006 року звернувся до Малиновського районного суду м.Одеси і підчас розгляду цивільної справи №2-8729/06. сторони уклали мирову угоду, за умовами якої боржник [PERSON] , в рахунок погашення боргу відмовився від свого права власності та передав у власність [PERSON] належну йому земельну ділянку під № [NUMBER] площею 3,60 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на масиві № [NUMBER] Барабойської сільської Ради Овідіопольського району Одеської області. Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 12.12.2006р. мирова угода була затверджена, і на підставі цієї ухвали за [PERSON] було зареєстроване право власності на вказану земельну ділянку. Ухвалами від 02.02.2012р. та 22.02.2012р. Одеського апеляційного суду за апеляційною скаргою прокурора Ухвала Малиновського районного суду м. Одеси від 12.12.2006р. про затвердження мирової угоди була скасована оскільки на час її прийняття на території України діяв мораторій, яким було заборонено здійснення відчуження земельних ділянок з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згодом зареєстроване речове право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку рішенням державного реєстратора від 05.11.2014р. було скасоване. Не зважаючи на це позивач продовжує користуватися земельною ділянкою і сплачує за неї земельний податок. Так як мораторій на відчуження земельних ділянок сільсьгосподарського призначення у 2020 році був скасований, то [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на спірну земельну ділянку і просив суд визнати за ним право власності на неї. 19.06.2023 р. до суду поступив відзив [PERSON] , який повністю підтвердив обставини, які були вказані позивачем у позові, а тому позовні вимоги визнав без будь яких заперечень і за наслідками розгляду справи просив суд визнати право власності позивача [PERSON] на належну йому земельну ділянку під № [NUMBER] площею 3,60 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на масиві № [NUMBER] Барабойської сільської Ради (у теперішній час Дальницької сільської Ради) Овідіопольського (на теперішній час Одеського) району Одеської області. У судове засідання [PERSON] не з`явився, однак від його представника поступило клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника на підставі наданих сторонами доказів без фіксування судового процесу, а за наслідками розгляду справи представник позивача просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. У відзиві відповідач [PERSON] просив суд розглянути справу без його участі на підставі наданих сторонами доказів, а за наслідками розгляду справи позовні вимоги позивача задовольнити. За приписами ст.211 та ст. 247 ЦПК України сторона у справі має право подати суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, а суд, у разі надання такого клопотання всіма учасниками справи розглядає справу на підставі наявних у справі документів без фіксування судового процесу. Згідно п.4 ст. 200 та п.4 ст.206 Ц ПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявністю для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на вказане суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін та фіксування судового процесу на підставі доказів, які були надані сторонами. Дослідивши докази, які містяться у справі суд доходить до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню в зв`язку з наступним: Згідно ст.15 ЦК України та ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду у разі порушення, не визнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів. Відповідно до статей 12, 13, 76-81, 263 ЦПК України суд розглядає справи за заявою та в межах заявлених позовних вимог особи і кожна сторона має довести обставини на які вона посилається шляхом надання суду належних, достовірних та допустимих доказів на підставі яких суд має прийняти законне та обґрунтоване рішення. За приписами п.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Об`єктивно факт існування заборгованості відповідача за договором позики перед позивачем та належності спірної земельної ділянки [PERSON] підтверджений мировою угодою по справі №2-8729/06 та рішенням Малиновського районного суду Одеської області від 16.11.2012р. по справі №1519/6778/2012 і не заперечується обома сторонами. Згідно п.4. ст. 82 ЦПК України обставини, які встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, а тому у суду не має сумніву у існуванні боргу. Законом України «Про внесення змін до деяких актів України щодо обігу земель сільськогосподарського призначення» № 552-ІХ від 31.03.2020 року заборони на відчуження земельних ділянок з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва були скасовані, а тому ці земельні ділянки законодавець дозволив відчужувати за будь яких угод, які не заборонені законом. За приписами ст.ст. 316 та 317 ЦК України під правом власності розуміється право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, і, при цьому власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином власнику належить необмежене право на розпорядження своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.140 ЗК України підставою припинення права власності на земельну ділянку є добровільна відмова власника від права на земельну ділянку. За приписами ст. 131 ЗК України право власності на земельні ділянки може виникати на підставі договорів міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Так як відповідач [PERSON] добровільно відмовився від свого права власності на спірну земельну ділянку на користь [PERSON] з метою погашення заборгованості за договором позики і у теперішній час така угода не суперечить нормам законодавства, враховуючи, що позивач з 2006 року відкрито та безперервно володіє і користується ділянкою, то суд вбачає всі підстави для визнання права власності позивача на неї. Згідно ст.16 ЦК України одним із способів захисту прав та інтересів особи, яка звернулася до суду є визнання права власності. Факт не визнання права власності позивача на земельну ділянку підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №33651761 від 26.05.2023 р. згідно якого рішенням державного реєстратора від 05.11.2014 р. право власності позивача на земельну ділянку було скасоване. Відповідно до ст.158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян. З огляду на вказане суд доходить до висновку, що невизнане право власності позивача на спірну земельну ділянку повинно бути захищене судовим рішенням. За приписами ст.125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Таким чином, суд погоджується з думкою позивача про те, що його право власності на спірну земельну ділянку повинно бути зареєстроване у відповідних державних реєстрах у яких реєструється право власності на земельні ділянки. Оскільки сторони вимог про відшкодування судових витрат в порядку передбаченому ст. 141 ЦПК України не заявляли, то суд питання розподілу судових витрат не розглядав.

Outcome: approved