Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кияниця А.Ф. про визнання недійсним договору дарування. У своїй позовній заяві просила суд визнати недійсним Договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 27 лютого 2020 року між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), на користь обдарованих [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияницею А.Ф. (зареєстровано в реєстрі за №162) та відновити становище яке існувало до порушення, шляхом відновлення права власності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на квартиру [ADDRESS] . Свою позовну заяву обґрунтовує тим, що 27 лютого 2020 року між [PERSON] - дарувальник, [PERSON] - обдарована 1, та [PERSON] - обдарований 2, було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] (1/3 обдарованій 1 та 2/3 обдарованому 2), який посвідчено Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияницею А.Ф. (зареєстровано в реєстрі за №162). Позивачка є людиною похилого віку, 1940 року народження, за станом здоров`я у зв`язку із віковими захворюваннями потребую стороннього догляду, оскільки є інвалідом II групи (довічно) по зору з 29.06.2010 року. На момент підписання договору Позивачка діяла під впливом помилки, волевиявлення не відповідало їй внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, оскільки підписуючи договір, Позивачка вважала, що підписує договір довічного утримання, оскільки квартира є її єдиним місцем проживання і не мала наміру її відчужувати. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 лютого 2021 року матеріали справи було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою суду від 01 березня 2021 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою суду від 12 квітня 2021 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду. 27 серпня 2021 року на адресу суду надійшли письмові пояснення від позивачки. 16 лютого 2022 року на адресу суду надійшли письмові пояснення від Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кияниці А.Ф. Ухвалою суду від 22 вересня 2022 року провадження у справі було зупинено у зв`язку з призначенням судово-психіатричної експертизи. 22 травня 2023 року на адресу суду надійшов висновок експерта. Ухвалою суду від 23 травня 2023 року провадження у справі було відновлено. Ухвалою суду від 18 липня 2023 року було закрито підготовче провадження у справі ,призначено до розгляду по суті. Позивачка разом зі своїм представником у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, та просили суд задовольнити позов. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені судом належним чином. Третя особа у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений судом належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є інвалідом II групи (довічно) по зору з 29.06.2010 року, що підтверджується довідкою Серії 10ААА №120332 від 07.07.2010 року, а тому за станом здоров`я у зв`язку із віковими захворюваннями потребує стороннього догляду. 27 лютого 2020 року між [PERSON] - дарувальник, та з іншого боку: [PERSON] - обдарована 1 та [PERSON] - обдарований 2, було укладено договір дарування квартири, який посвідчено Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияницею А.Ф. (зареєстровано в реєстрі за №162). Відповідно до змісту вказаного договору, Дарувальник подарувала, а Обдаровувані прийняли у дар квартиру номер [ADDRESS] в таких частинах: [PERSON] - 1/3 частину, [PERSON] - 2/3 частини. Квартира, що дарувалася, належала Дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Радянською районною державною адміністрацією міста Києва 11 грудня 1997 року згідно з розпорядженням № 17420 від 11 грудня 1997 року, зареєстрованого в Бюро технічної інвентаризації м. Києва 5 січня 1998 року у реєстрову книгу за № 2958, та на підставі договору дарування частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пасічник С.Г. 17 липня 1998 року за № 1284, зареєстрованого в Бюро технічної інвентаризації м. Києва 27 липня 1998 року у реєстрову книгу за № 2958. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка просила суд визнати недійсним укладений між сторонами договір дарування, оскільки на час укладення зазначеного договору позивачка помилялась щодо обставин і мети договору, у зв`язку з тим, що вказаний договір було укладено нею, в якості договору довічного утримання. За вимогами статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України). За змістом ч. 1, 4 ст. 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правовідносини, пов`язані з визнанням договору недійсним з підстави укладення його під впливом помилки, врегульовані ч. 1 ст. 229 ЦК України, відповідно до якої, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як роз`яснив Пленум Верховного суду України у п. 19 постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про практику розгляду судами справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом помилки, є саме помилка в природі правочину, а не помилка в розрахунку одержання користі від правочину. Крім цього, сторона, яка посилається на ст. 229 ЦК України, як на підставу для визнання договору дарування недійсним, повинна довести, що фактично укладено інший правочин і досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, і що вона помилково вважала один правочин за інший, тобто допустила істотну помилку - помилку в природі правочину. Тобто, саме сторона договору повинна довести, що вона помилялася щодо правової природи правочину, що мала намір укласти інший договір. Як вбачається з Висновку експерта від 12 травня 2023 року №СЕ-19/111-23/12888-ПС за результатами проведеної судової психологічної експертизи: - під час укладання угоди, а саме договору дарування квартири, [PERSON] перебувала в розгубленому стані; - особистісна значимість обставин за яких була укладена угода, а саме договору дарування квартири, була високої значимості для [PERSON] ; - з урахуванням визначених обставин [PERSON] ймовірно не здатна повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення та реалізовувати його своїми діями під час укладання договору дарування квартири; - з урахуванням визначених обставин [PERSON] ймовірно не здатна була, усвідомлювати фактичний зміст власних дій та їх наслідки укладаючи договір дарування квартири; - [PERSON] ймовірно не здатна була повною мірою прогнозувати наслідки власних дій, ймовірно не здатна була повною мірою усвідомлено приймати рішення, адекватне ситуації, та усвідомлено реалізовувати його. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Встановивши, що позивачка в силу свого віку, помилково вважала правочин за інший, та останньою було доведено, що фактично укладено інший правочин і досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, і що вона помилково вважала один правочин за інший, тобто допустила істотну помилку - помилку в природі правочину, суд приходить до обґрунтованого висновку про задоволення позову та визнання договору дарування недійсним. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Змістом ст. 319 ЦК України, визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії. які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. В ст. 321 ЦК України, вказано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно ст. 382 ЦК України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Відповідно до ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. За ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17 щодо способу захисту в аналогічних правовідносинах зазначено, що «учасники цивільних відносин «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку і зумовив для неї настання таких негативних наслідків; колегія суддів, вважає, що обраний спосіб захисту (відновлення становища яке існувало до порушення, шляхом повернення частки в праві спільної часткової власності) передбачений пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України та є ефективним для захисту її порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах». З огляду на зазначене, позовна вимога про відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом відновлення права власності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на квартиру [ADDRESS] , є ефективним способом захисту порушеного права позивача, тому підлягає задоволенню. За таких підстав позов є обґрунтованим, доведеним й таким, що підлягає задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. На підставі ст.ст. 202, 203, 215, 229, 316, 317, 321, 328, 382, 386, 391, 392, 717, 722 ЦК України, з урахуванням постанови Верховного Суду від 06.11.2009 року № 9 «Про практику розгляду судами справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: approved