Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-02 00:00:00

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», звертаючись з позовом до суду, просило стягнути з [PERSON] заборгованість за Кредитним договором № б/н від 20 травня 2014 року в розмірі 68 445,04 грн., яка включає: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 57 376,03 гривень; 11 069,01 гривень - заборгованість за простроченим відсотками, а також судові витрати по сплаті судового збору. 03 листопада 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі, та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Положеннями ст.174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 10 січня 2023 року (вх.№ 1161) до суду надійшов відзив на позов, поданий представником відповідача - адвокатом Грищенко Олександром Миколайовичем, з викладенням своєї позиції щодо підстав для відмови у задоволенні позову в повному обсязі, висловлюючи свої заперечення, наголошує на наступному, що заявлена до стягнення банком кредитна заборгованість виникла, саме в наслідок викрадення кредитної картки у відповідача, тому підстав для притягнення відповідача до відповідальності за порушення договірних зобов`язань, внаслідок неналежного виконання зобов`язань, наразі є безпідставними та не підлягає задоволенню в повному обсязі. 03 лютого 2023 року (вх.№5470) до суду надійшла відповідь на відзив, подана представником позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Савухіною Анастасією Миколаївною, з викладенням своїх контраргументів щодо позиції відповідача висловленої у відзиві на позов, посилаючись на те, що 20 травня 2014 року [PERSON] підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Згідно інформації, викладеної у вказаній заяві відповідач підтвердила, що вона погоджується із тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Як прослідковується з виписки з карткового рахунку, відповідачу встановлено банком кредитний ліміт та вбачається, що остання користувалася кредитними коштами. Слід відзначити, що користування кредитною карткою для входу до кредитного рахунку можливо у випадку введення ПІН-коду, який відповідно до умов договору відомий лише клієнту, або за допомогою фінансового телефона (динамічний пароль). Відповідно до умов договору клієнт зобов`язується вживати заходів щодо запобігання втраті (викраденню) карток, стікера PayPass, ПІНа (персонального ідентифікаційного номера) або інформації, нанесеної на картку і магнітну суму, або їхньому незаконному використанню. Банк не несе відповідальності у випадку, якщо інформація про рахунки клієнта, картки, контрольну інформацію клієнта, відправленому в смс-повідомленні, ПІН-коду, індефікаторі користувача, паролях систем Приват24,паролі (ніку) або проведених клієнтом операціях стане відомо іншим особам внаслідок несумлінного виконання клієнтом умов їхнього зберігання і використання та/або прослуховування або перехоплення інформації у каналах зв`язку під час використання цих каналів. Оскільки під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадження жодну особу не було визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення щодо викрадення кредитної картки відповідача, тому відсутні докази на підтвердження невинуватості відповідача у порушенні договірних зобов`язань. 07 березня 2023 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про продовження розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. 27 квітня 2023 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про залишення без задоволення клопотання представника відповідача - адвоката Грищенко Олександра Миколайовича про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. (ч. 8 ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України) Представник позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»? в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься клопотання представника Гребенюк Олександра Сергійовича про розгляд справи за відсутністю представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, та не заперечує проти винесення рішення по справі. Представник відповідача - адвокат Грищенко Олександр Миколайович в судовому засіданні висловив свої заперечення проти позову, просив в позові відмовити в повному обсязі, посилаючись на наступне, що між сторонами спору існували відносини щодо надання позивачем банківських послуг, відповідач отримала та користувалася кредитною карткою з встановленим лімітом, ці обставини не заперечуються відповідачем. 16 грудня 2020 року відповідач з метою роздрукування особистих документів перебувала на харчовому ринку «Елерон» за адресою: м. Київ, вул. Симиренка, 5. Наступного дня відповідач мала намір відвідати магазин для здійснення покупки, однак виявила відсутність кредитної банківської картки в гаманці, тому 17 грудня 2020 року в денний час відповідач звернулася до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» з метою заблокування картки та видачі нової кредитної картки. Після отримання нової банківської кредитної картки, відповідач звернулася до відділення «Нової пошти» для отримання посилки, під час здійснення оплати послуги кредитною карткою, відповідачу було відмовлено, в зв`язку з відсутністю коштів. Увійшовши у додаток «Приват24» відповідач виявила здійснення транзакції коштів без її відома, після чого зв`язалась з представником банку для уточнення питання транзакцій в розмірі 9 558,00 гривень та кредитних коштів в розмірі 15 583,00 гривень. За фактом крадіжки банківської картки, після звернення відповідача до правоохоронних органів, 22 грудня 2020 року старшим лейтенантом Святошинського управління поліції Головного Управління Національної поліції в місті Києві Хільченко Р.Г. складено протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення. 11 лютого 2021 року було розпочате кримінальне провадження №12021105080000305 за ч. 1 ст. 185 КК України, досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває. За наведених обставин, представник відповідача вважає, що позивачем не доведено вчинення відповідачем, як користувачем кредитної картки, дій чи бездіяльність, які сприяли втраті, незаконному використанні персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною картою, яка була викрадена у відповідача, виявивши зазначений факт крадіжки своєї кредитної картки, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, враховуючи наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється, що особа протиправно заволоділа кредитною карткою відповідача, тому заявлена до стягнення банком кредитна заборгованість виникла, саме в наслідок викрадення кредитної картки, тому підстав для притягнення відповідача до відповідальності за порушення договірних зобов`язань, внаслідок неналежного виконання зобов`язань, наразі є безпідставними та не підлягає задоволенню в повному обсязі. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до положення статті 55 Закону України «Про Національний банк України», головна мета банківського регулювання і нагляду - безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів. Національний банк здійснює функції банківського регулювання і нагляду на індивідуальній та консолідованій основі за діяльністю банків та банківських груп у межах та порядку, передбачених законодавством України. Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів. Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Під кредитними правовідносинами розуміють такі, що виникають з приводу надання (передачі, використання) грошових коштів на умовах повернення. Згідно п. 3 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовий кредит - кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п. 2.1.1.1. Витягу з Умов та Правил надання банківських послуг, які долучені позивачем до матеріалів позовної заяви, вказані умови використання кредитних карт ПАТ КБ Приватбанку, Пам`ятка клієнта/Довідка про умови кредитування, Тарифи на випуск і обслуговування кредитних карт (Тарифи), а так само Заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, встановлюють правила випуску, обслуговування і використання кредитних карт Банку. Дані Умови регулюють відносини між банком і клієнтом по випуску і обслуговуванню карт. Банк випускає клієнту картку на основі заяви, належним чином заповненої і підписаної клієнтом. Випуск картки і відкриття рахунку картки здійснюється у випадку прийняття банком позитивного рішення щодо можливості випуску клієнту картки. Клієнт зобов`язується виконувати правила випуску, обслуговування і використання карт банку і за наявності додаткових карт забезпечити виконання правил утримувачами додаткових карт. Згідно п. 2.1.1.2.1. вищевказаного Витягу з Умов та Правил надання банківських послуг, для надання послуг банк видає клієнту картку, її вид визначений у Пам`ятці клієнта/Довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якого клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладання договору являється дата отримання картки, вказана у заяві. Як вбачається з матеріалів справи, 20 травня 2014 року [PERSON] підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Згідно інформації, викладеної у вказаній заяві, [PERSON] підтвердила, що вона погоджується із тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Позивач за заявою відповідача відкрив їй картковий рахунок, надав відповідачу доступ до даного рахунку через видану йому банківську кредитну картку, та відкрив на даний картковий рахунок кредитування у вигляді визначеного кредитного ліміту. Відповідно до довідки про зміну умов кредитування позичальнику [PERSON] , встановлено кредитний ліміт, а саме: старт карткового рахунку 20 травня 2014 року № [NUMBER] , зміна кредитного ліміту 20 травня 2014 року сума 600,00 гривень; 17 вересня 2015 року кредитний ліміт 600,00 гривень; 20 листопада 2015 року кредитний ліміт (збільшення) 5 600,00 гривень; 10 квітня 2017 року кредитний ліміт (збільшення) 25 000,00 гривень; 19 липня 2017 року кредитний ліміт (збільшення) 50 000,00 гривень; 09 листопада 2020 року кредитний ліміт (збільшення) 55 000,00 гривень; 20 квітня 2021 року кредитний ліміт (зменшення) 55 000,00 гривень; 06 травня 2021 року кредитний ліміт (зменшення) 0,00 гривень. Згідно довідки Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» було надано [PERSON] наступні кредитні картки: номер картки № [NUMBER] дата відкриття 20 травня 2014 року термін дії 10/17; номер картки № [NUMBER] дата відкриття 17 вересня 2015 року термін дії 10/18; номер картки № [NUMBER] дата відкриття 12 січня 2017 року термін дії 05/20; номер картки № [NUMBER] дата відкриття 02 червня 2017 року термін дії 03/21; номер картки [NUMBER] дата відкриття 21 квітня 2020 року термін дії 03/24; номер картки № [NUMBER] дата відкриття 17 грудня 2020 року термін дії 10/24. Зобов`язання боржника за договором повернути кредитору, отриману грошову суму та винагороду за користування грошима, на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням. Отже, правовідносини, які склалися між сторонами є грошовим зобов`язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов`язок з повернення отриманого кредиту та винагороди за користування грошима, а кредитор має право, - вимагати повернення наданого кредиту та сплати процентів. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України) Згідно зі статтями. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України) Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. За вимог ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частиною 1 та 2 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. На підтвердження заявлених вимог представником позивача долучено до позову розрахунок заборгованості за Договором №б/н від 20 травня 2014 року, укладений з відповідачем, станом на 13 вересня 2022 року заборгованість по кредиту в загальному розмірі складає 68445,04 грн., яка включає: 57376,03 грн. - заборгованість за тілом кредита; 11 069,01 грн. - заборгованість за прострочення сплати відсотків. Під час розгляду справи представник відповідача - адвокат Грищенко Олександр Миколайович, висуваючи заперечення проти позову, посилався на те, що дійсно 20 травня 2014 між Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено Договір про відкриття карткової лінії, у межах якого банк надав позичальнику кредитний ліміт, однак 16 грудня 2020 року [PERSON] було виявлено відсутність банківської кредитної картки. Одразу після виявлення даного факту, [PERSON] звернулась за телефоном гарячої лінії AT КБ «ПриватБанк» для заблокування банківської карти, задля збереження коштів, працівником банку було заблоковано картковий рахунок № [NUMBER] . В той же день, відповідач звернулася до відділення банку для отримання нової банківської карти, де було видано відповідачу нову кредитну картку за № [NUMBER] . Під час оплати за послуги в компанії «Нова пошта» у відповідача виникла проблема з оплатою банківською кредитною карткою, оскільки не вистачало коштів на банківському рахунку. В подальшому відповідач скориставшись інтернет-банкінг увійшла у додаток «Приват24» де виявила несанкціоноване списання грошових коштів з карткового рахунку № [NUMBER] в період часу з 16 грудня 2020 року по 17 грудня 2020 року (включно) без її відома, яка складається з особистих коштів в розмірі 9 558,00 гривень та кредитних коштів в розмірі 15 583,00 гривень. Після виявлення цього факту відповідач зателефонувала на гарячу лінію AT КБ «ПриватБанк» та повідомила про дану подію, крім того відповідач звернулася до правоохоронних органів з заявою про вчинення кримінального правопорушення, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань №12021105080000305 від 12 лютого 2021 року кваліфікованого за ч.1 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка). Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває. Як вбачається з матеріалів справи, 22 грудня 2020 року старшим лейтенантом Святошинського управління поліції Головного Управління Національної поліції в місті Києві Хільченко Р.Г. складено протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від громадянки [PERSON] . На підставі заяви [PERSON] до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.185 КК України (кримінальне провадження №12021105080000305) 24 лютого 2021 року Слідчим суддею Святошинського районного суду міста Києва постановлено ухвалу про задоволення клопотання дізнавача відділу дізнання Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві лейтенантом поліції Ніязова Ф.А., погоджене прокурором у кримінальному провадження Григорчук Н.П., про тимчасовий доступ до речей та документів у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за « 12021105080000305 від 12 лютого 2021 року. 26 квітня 2021 року дізнавачем відділу дізнання Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві лейтенантом поліції Ніязовим Ф.А., складено опис речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 24 лютого 2021 року, відповідно до якого, вилучено інформацію з АТ КБ «ПриватБанк» у паперовому вигляді на 28 аркушах, стосовно клієнта [PERSON] , [INFO] . Згідно норм ст. 1071 Цивільного кодексу України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. У разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом (ст. 1073 Цивільного кодексу України). Згідно із пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Пунктами 1.15, 1.23, 1.24, 1.32 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», визначені умови, за яких рух коштів вважається неналежним (неправомірним) переказом, а саме: ініціатором такого переказу має бути особа, яка не є платником, тобто якій не належить рахунок, з якого ініціюється платіж (неналежний платник), а кошти мають бути списані з рахунку неналежного платника помилково або неправомірно та зараховані на рахунок неналежного отримувача, тобто особи, яка не має законних підстав на одержання переказу. Ініціювання переказу коштів може здійснюватися шляхом використання держателем електронного платіжного засобу (ст. 21 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»,). Пунктами 14.14, 14.15 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», встановлено, що банк, зокрема, зобов`язаний у спосіб, передбачений договором, повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу; реєструвати та протягом строку, передбаченого законодавством для зберігання електронних документів, зберігати інформацію, що підтверджує факт інформування банком користувача та користувачем банка. У разі невиконання банком обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу ризик збитків від здійснення таких операцій несе банк. При цьому, обов`язок банку щодо повідомлення користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу користувача є виконаним у разі інформування банком користувача про кожну здійснену операцію відповідно до контактної інформації, наданої користувачем. Згідно п. 1.14. ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», електронний платіжний засіб - платіжний інструмент, який надає його держателю можливість за допомогою платіжного пристрою отримати інформацію про належні держателю кошти та ініціювати їх переказ; Відповідно до п. 3, 12 розділу ІІ Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, електронний платіжний засіб, за допомогою якого можна ініціювати переказ з рахунку користувача, має дозволяти ідентифікувати користувача. Електронний платіжний засіб може існувати в будь-якій формі, на будь-якому носії, що дає змогу зберігати інформацію, необхідну для ініціювання електронного переказу. Відповідно до пунктів 1, 2, 5 - 7, 9, 10 розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається. Користувач зобов`язаний надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним. Користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Банк зобов`язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача, що стосуються використання електронного платіжного засобу або незавершеного переказу, ініційованого з його допомогою, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, установлений договором, але не більше строку, передбаченого Законом України «Про звернення громадян». Строки встановлення емітентом правомірності переказу та повернення на рахунок користувача попередньо списаного неналежного переказу визначені пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Аналіз наведених норм чинного законодавства, які регулюють питання надання банківських послуг, дає підстави для висновку, що при здійсненні операцій з використанням електронних платіжних засобів відповідальність за безпеку здійснення переказу коштів покладається, як на платника, так і на емітента (банк чи іншу установу), які зобов`язані вжити всіх заходів по нерозголошенню третім особам інформації, яка дає змогу виконувати платіжні операції від імені платника з використанням електронного платіжного засобу. Банк зобов`язаний інформувати користувача про всі операції з використанням платіжного засобу, а платник зобов`язаний повідомляти банк про всі оспорювані ним операції, здійснені з використанням електронного платіжного засобу. Крім того, у випадку повідомлення користувачем банку про платіжні операції, які він не використовував, банк зобов`язаний вжити заходів щодо збереження залишку коштів користувача та провести ретельне розслідування таких фактів і повідомити користувача про його наслідки. При цьому, на платника покладається відповідальність за здійснення несанкціонованих ним платежів за умови доведеності, що його дії чи бездіяльність призвели до втрати або незаконного використання платіжного засобу чи інформації, які дають можливість ініціювати платіжні операції. Наведені вище обставини свідчать про те, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14, провадження № 61-1856св17, від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц, провадження № 61-10469св18, від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16-ц, провадження № 61-30583св18, від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19, провадження № 61-1035св21, від 03 жовтня 2022 року у справі № 387/746/18, провадження № 61-14192св19. Відповідно до ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», неналежний переказ - це рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. Пунктами 7, 8 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05.11.2014 (далі - Положення N 705) визначено, що емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Відповідно до пункту 9 розділу VI Положення N 705, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності». Правова позиція викладена Верховним Судом у постанові 20 червня 2018 року у справі № 699/16-ц, у постанові від 05 грудня 2018 року у справі №754/15020/15-ц та у постанові від 21 лютого 2019 року у справі № 489/1649/17. Згідно даних, викладених у довідці AT КБ «ПриватБанк» яка долучена до позовної заяви, [PERSON] було видано кредитні картки, а саме: номер картки [NUMBER] , дата відкриття 21 квітня 2020 року термін дії 03/24; номер картки № [NUMBER] , дата відкриття 17 грудня 2020 року термін дії 10/24. Також позивачем долучено Виписку за договором №б/н [PERSON] , за період 20 травня 2014 року по 15 вересня 2022 року, з якого прослідковується, що за номером картки № [NUMBER] , яку було викрадено 16 грудня 2020 року, та яка була заблокована 17 грудня 2020 року, здійснювалися операції, а саме: дата операції 16 грудня 2020 року - дата обробки 17 грудня 2020 року (деталі операції: продукти: MAGAZYN 0944. KYYIV сума - 188,00); дата операції 16 грудня 2020 року - дата обробки 16 грудня 2020 року (деталі операції: продукти: переказ на свою «Скарбничку» 26*84 сума - 2,00); дата операції 16 грудня 2020 року - дата обробки 17 грудня 2020 року (деталі операції: продукти: розваги: CIB_GAME. KYIV сума - 2000,00); дата операції 16 грудня 2020 року - дата обробки 17 грудня 2020 року (деталі операції: продукти: розваги: GAMEPAY. Kyiv сума - 2000,00); дата операції 16 грудня 2020 року - дата обробки 18 грудня 2020 року (деталі операції: продукти: розваги: CIB_GAME. KYIV сума - 1250,00); дата операції 16 грудня 2020 року - дата обробки 17 грудня 2020 року (деталі операції: продукти: розваги: xBill*justpay сума - 1250,00); дата операції 17 грудня 2020 року - дата обробки 18 грудня 2020 року (деталі операції: продукти: розваги: GAMEPAYSTORE, KYIV сума - 5000,00); дата операції 17 грудня 2020 року - дата обробки 18 грудня 2020 року (деталі операції: продукти: розваги: xBill*justpay сума - 5000,00); дата операції 17 грудня 2020 року - дата обробки 18 грудня 2020 року (деталі операції: продукти: розваги: xBill*justpay сума - 5000,00); дата операції 17 грудня 2020 року - дата обробки 19 грудня 2020 року (деталі операції: продукти: розваги: PAYPOINT, Kyiv сума - 5000,00); дата операції 17 грудня 2020 року - дата обробки 18 грудня 2020 року (деталі операції: продукти: розваги: xBill*justpay сума - 8000,00) Представник позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Савіхіна Анастасія Миколаївна подала до суду відповідь на відзив, яке зареєстровано в канцелярії суду 03 лютого 2023 року №5470, де зауважила, що саме відповідачем порушено умови договору, оскільки клієнт зобов`язується вживати заходів щодо запобігання втраті (викраденню) карток, стікера PayPass, ПІНа (персонального ідентифікаційного номера) або інформації, нанесеної на карту і магнітну смугу, або їхньому незаконному використанню, а оскільки під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні жодну особу не визнано винною у вчиненні злочину, тому твердження відповідача не можуть прийматися до уваги судом, в свою чергу відповідач має право стягнути суму відшкодування з винної особи встановлених у кримінальному порядку. Проте, матеріали справи не містять доказів належної перевірки позивачем повідомлених відповідачем фактів шахрайських дій, не містять доказів проведення банком службового розслідування по факту шахрайських дій за картковим рахунком відповідача за № [NUMBER] , крім того слід зауважити, що позивачем здійснювалися обробки операцій вже після повідомлення відповідачем щодо викрадення кредитної картки за № 4149629315777235, а саме 17 грудня 2020 року, 18 грудня 2020 року, 19 грудня 2020 року, в той же час коли 17 грудня 2020 року відповідачу [PERSON] було видано нову кредитну картку за № [NUMBER] . Також в матеріалах справи відсутні докази того, що банк повідомив [PERSON] про здійснювані платіжні операції з коштами на її рахунку, не здійснив фіксацію повідомлення відповідача про оспорюванні ним платіжної операції, не здійснив належної перевірки повідомлених нею фактів та не надав доказів направлення SMS-повідомлень з динамічними паролями на повідомлений нею номер телефону, а також доказів передачі відповідачем іншим особам чи втрати інформації, яка дає змогу здійснювати платежі з використанням інтернет-банкінгу «Приват24». Норми чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, які регулюють правовідносини сторін у сфері здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів, визначають предмет дослідження у даній цивільній справі та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення. Зокрема, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що відповідач, як користувач платіжної банківської картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені за допомогою вказаної картки, викраденої в нього. При цьому тягар доведення наявності таких обставин покладається саме на емітента електронних платіжних засобів (банк), оскільки за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача/користувача картки, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, а правові відносини споживача з банком фактично не є рівними. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Тобто необхідно виходити з того, що внаслідок неналежного переказу/зняття грошових коштів з банківської кредитної картки, викраденої у її користувача та поза волею останнього, що призвело до нарахування користувачу такої картки кредитної заборгованості, підстави для покладення саме на цього користувача картки обов`язку із повернення означеної кредитної заборгованості відсутні. Наведений вище правовий висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 20 червня 2018 року по справі №691/699/16-ц, від 14 серпня 2019 року по справі №317/2745/16-ц, від 18 вересня 2019 року по справі №564/2153/16-ц, від 09 жовтня 2019 року по справі №545/3918/16-ц, від 01 липня 2020 року по справі №712/9107/18, від 02 вересня 2020 року по справі №311/634/18, від 17 лютого 2021 року по справі №711/11121/18, від 20 липня 2022 року по справі №521/20764/20. Спираючись на вищевказаний правовий висновок з урахуванням встановлених під час розгляду справи та наявних письмових доказів, судом встановлено, що позивачем Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», як емітентом, не доведено вчинення відповідачем [PERSON] , як користувачем кредитної картки, дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, яка була викрадена у відповідача, а остання, виявивши зазначений факт крадіжки своєї кредитної картки, невідкладно повідомив позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа кредитної карткою відповідача та знятими/перерахованими грошовими коштами. Приймаючи до уваги, що заявлена до стягнення позивачем кредитна заборгованість за тілом кредиту виникла та нарахована відповідачу саме внаслідок здійснення операцій невстановленою особою за допомогою викраденої у відповідача кредитної картки грошових коштів, суд приход до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» і в частині вимог про стягнення з відповідача кредитної заборгованості за тілом кредиту в розмірі 57 376,03 гривень. Щодо стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитом у розмірі 11 069,01 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 1056-1 Цивільного кодексу України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно з п. 2.1.1.12.6.1 Умов та правил, за користування кредитом і овердрафтом банк нараховує відсотки в розмірі встановленими тарифами банку, з розрахунку 360 календарних днів на рік, якщо інше не передбачено п. 2.1.1.12.13. Згідно з п. 2.1.1.12.6.3 Умов та правил, відсотки за користування кредитом (кредитним лімітом) і / або овердрафтом нараховується в дату їх сплати, передбаченому п. 2.1.1.12.4. і п. 2.1.1.12.5, при цьому відсотки розраховуються щомісячно за кожний календарний день за фактично витрачені в рахунок кредиту та/або овердрафту кошти, з дня списання суми з карткового рахунку до дня, коли кредит (кредитний ліміт) і / або овердрафт стають простроченим кредитом. Відповідно до п. 2.1.1.12.4 Умов та правил, термін та порядок погашення за кредитом (кредитний ліміт) за кредитними картками з встановленим мінімальним обов`язковим платежем, а також овердрафту, що виникає за такими картках, наведений у пам`ятці клієнта/довідці про умови кредитування, яка є невід`ємною частиною договору, а також встановлюється цим пунктом. Платіж включає плату за користування кредитом. Передбачену тарифами і частину заборгованості за кредитом. Як вбачається з Умов та правил, розмір відсотків між сторонами не встановлений, натомість, в матеріалах справи міститься Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», в той же час, вказані тарифи не містять підпису позичальника, а тому вказані тарифи не можуть бути використані як частина укладеного між сторонами договору. Разом з тим, при зверненні з даним позовом до суду, позивачем зазначено, що в редакції Умов та Правил, що почали діяти з 01.03.2019 року, згідно до п. 2.1.1.2.12., сторони дійшли згоди, що в разі, починаючи з 181 - го дня з моменту порушення зобов`язань Клієнта з погашення кредиту, Клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлюється за домовленістю сторін у процентах від прострочення суми заборгованості у розмірі 86,4 % для карки «Універсальна» та 84,0% - для картки «Універсальна Голд». Відповідно до положень ч. 7 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», зміна умов договору про споживчий кредит можлива тільки за згодою сторін, а умова договору про споживчий кредит про можливість внесення до договору змін в односторонньому порядку є нікчемною. Також суд звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження повідомлення позичальника про будь-яке внесення змін до Умов та правил шляхом використання будь-яких каналів зв`язку зі споживачем, як це передбачено умовами підписаної позичальником анкети-заяви. У вказаній вище Анкеті-заяві, що підписана відповідачем відсутні умови договору про встановлення розміру відсотків за користування кредитними коштами. На підтвердження своїх вимог банком додано до позовної заяви Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» стосовно наступних видів кредитних карток: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD». Вказаний Витяг з Тарифів позичальником не підписаний та не містить відомостей про те, який саме вид кредитної картки, що вказаний у тарифах, був обраний відповідачем. На думку суду, Витяг з Тарифів не може бути належним доказом, оскільки їх зміст повністю залежить від волевиявлення дій однієї сторони (банку). Відповідно до положень ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції чинній на час підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. Споживач зобов`язаний надати кредитодавцю підтвердження про ознайомлення з інформацією, надання якої передбачено частинами другою та третьою цієї статті, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). До позовної заяви позивач додав копію Паспорту споживчого кредиту, яка підписана відповідачем 21 квітня 2020 року. З урахуванням наведених положень Закону України «Про споживче кредитування», у даному випадку Паспорт споживчого кредиту не є документом, який посвідчує конкретні умови на яких в дійсності укладено договір кредиту, адже відповідна інформація є вимогою закону та покликана надати споживачу можливість до укладання договору здійснити порівняння різних пропозицій кредитодавця та за результатами такого порівняння прийняти обґрунтоване рішення про укладення договору кредиту, в тому числі з урахуванням обраного ним певного типу кредиту. Отже, підписання позичальником Паспорту споживача не може свідчити про конкретні умови кредитування на які погодився відповідач, а вказує на те, що передбачену законом інформацію споживач від банку отримав, однак який саме тип кредитного продукту фактично обрав позичальник при підписання Анкети-заяви у даному випадку Паспорт споживача не зазначає, ураховуючи, що він містить як дані, що застосовуються до семи типів кредиту, так і окремо щодо кожного продукту. За наведених обставин суд не приймає до уваги наявний в матеріалах справи Паспорт споживчого кредитування як доказ конкретних умов укладеного між сторонами кредитного договору стосовно розміру відсоткової ставки за користування кредитом, оскільки наявна у ньому інформація є попередньою (до укладення договору кредиту) та містить сім типів кредитного продукту без зазначення який саме з них обирає позичальник. Також обрання конкретного типу кредиту не підтверджено і будь-якими іншими матеріалами справи, тож застосування позивачем при здійсненні розрахунку заборгованості умов, передбачених для користування кредитною карткою «Універсальна», зокрема розміру процентної ставки за користування коштами є безпідставними. Таким чином, заявлена вимога про стягнення заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 11 069,01 гривень, є необґрунтованою, та такою, що не підлягає задоволенню, у зв`язку з відсутністю інформації, яка підтвердила про ознайомлення позичальника про розмір відсоткової ставки. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст.89 Цивільного процесуального кодексу України) З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Враховуючи положення ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed