Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-31 00:00:00

09 серпня 2017 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов Департамента комунальної власності Одеської міської ради до [PERSON] , Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк Аваль», третя особа приватний нотаріус Сімаченко Світлана Леонідівна про визнання недійсним договору іпотеки та скасування запису про державну реєстрацію. Позивач просив визнати недійсним договір іпотеки від 17.12.2007 року, укладений між [PERSON] з Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» за яким передано в іпотеку нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 72,5 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] ; Скасувати запис про заборону на нерухоме майно - нежитлового підвального приміщення, загальною площею 72,5 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] під номером запису про обтяження: 6246819 та запис про іпотеку № 6246859. В обґрунтування позову зазначено, що нежитлові приміщення підвалу, загальною площею 72, 5 кв.м, що розташовані за адресою: [ADDRESS] є власністю територіальної громади міста Одеси. Разом з цим, між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі- продажу ВЕІ № 616090 від 25 грудня 2006 року, відповідно до якого останній придбав нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 72, 5 кв.м, за адресою: [ADDRESS] . 10 вересня 2007 року [PERSON] продав, а [PERSON] купила зазначене нежитлове підвальне приміщення. [PERSON] отримав у власність вищезазначений об`єкт від [PERSON] згідно договору купівлі-продажу ВКА № 725231 від 28 листопада 2007 року. Відповідно до ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 20.06.2007 року по справі № 2-8870/07 заочне рішення від 25 вересня 2006 року за позовом [PERSON] до Приморської районної адміністрації про визнання права власності на нежитлове підвальне приміщення було скасовано і направлено на новий розгляд. Згідно ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 24.12.2007 року по справі № 2-8870/07 цивільну справу за позовом [PERSON] до Приморської районної адміністрації про визнання права власності на нежитлове підвальне приміщення - залишено без розгляду. 25 березня 2013 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси по справі № 1522/18529/12 за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Одеської міської ради про визнання недійсним договору купівлі- продажу та витребування майна були задоволені позовні вимоги Департаменту в повному обсязі, договір купівлі-продажу ВКА № 725231 від 28 листопада 2007 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] визнано недійсним, витребувано нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 72, 5 кв.м, що розташоване адресою: [ADDRESS] та усунено перешкоди у користуванні. Рішення суду залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області по справі №22-ц/785/9977/15 від 26.11.2015 року на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради. ВСС України відхилив касаційну скаргу [PERSON] , а ухвалу Приморського суду м. Одеси від 15 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 26.11.2015 року залишив без змін. Згідно Інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 67149947 від 02.09.2016 року Департаменту комунальної власності Одеської міської ради стало відомо, що 17.12.2007 року між [PERSON] як іпотекодавцем та ВАТ «Державний ощадний банк України» було укладено договір іпотеки, згідно якого передано в іпотеку нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 72, 5 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Департамент комунальної власності Одеської міської ради як уповноважений орган з управління комунальним майном територіальної громади м. Одеси вважає, що укладений договір іпотеки від 17.12.2007 року щодо нежитлового підвального приміщення, загальною площею 72,5 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] є недійсним оскільки, Департамент комунальної власності Одеської міської ради, як уповноважений орган з управління комунальним майном територіальної громади міста Одеси не в змозі на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2013 року по справі № 1522/18529/12 здійснити державну реєстрацію права комунальної власності на нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 72,5 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , через те, що в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо вказаного приміщення існує заборона на відчуження, що виникла на підставі договору іпотеки від 17.12.2007 року та запис про іпотеку. Вищезазначена обставина ускладнює фактичне виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2013 року по справі № 1522/18529/12 в частині повного відновлення майнових прав територіальної громади міста Одеси на нежиле підвальне приміщення загальною площею 72,5 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Нерухоме майно за спірним договором на час його укладення не належало на праві власності [PERSON] , оскільки останній був лише його добросовісним набувачем, а власником була територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради, що в свою чергу було підтверджено рішенням Приморського районного суду м. Одеси 25 березня 2013 року по справі № 1522/18529/12, яке в свою чергу створює преюдиціальні наслідки. Отже, в момент вчинення [PERSON] спірного правочину, в нього був відсутній обсяг цивільної дієздатності щодо розпорядження вищезазначеного об`єкта нерухомості, оскільки це право належить виключно власнику, яким [PERSON] не був. З огляду на вищевикладене, обтяження нерухомого майна нежитлових приміщень підвалу, загальною площею 72,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] підлягають скасуванню. А відтак, для повного відновлення порушених прав та законних інтересів територіальної громади міста Одеси в повному обсязі необхідно, по-перше, визнати договір іпотеки недійсним, а по-друге, скасувати запис про обтяження нерухомого майна та запис про іпотеку. Оскільки договір іпотеки підлягає визнанню недійсним, в Державному реєстрі речових прав та їх обтяжень стосовно даного об`єкта внесені записи про обтяження та іпотеку, похідні від договору іпотеки, необхідно скасувати записи про дані обтяження нерухомого майна, а саме; № 6246819 та № 6246859. Ухвалою суду від 23 серпня 2017 року відкрито провадження по справі. Ухвалою суду від 21 листопада 2019 року клопотання Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про заміну неналежного відповідача задоволено. Замінено відповідача «Відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк Аваль» на належного Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України». Ухвалою суду від 21 листопада 2019 року заяву АТ «Ощадбанк» про зупинення провадження у справі задоволено. Зупинено провадження у справі № 522/14800/17 за позовом Департамента комунальної власності Одеської міської ради до [PERSON] , Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», третя особа приватний нотаріус Сімаченко Світлана Леонідівна про визнання недійсним договору іпотеки та скасування запису про державну реєстраціюдо набрання законної сили рішення у справі № 1522/18529/12 за позовом Департаменту комунальної власності до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі продажу та витребування майна. 18 лютого 2022 року поновлено провадження по справі. 21 липня 2022 року від представника АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Державний ощадний банк України» до суду надійшла заява про застосування строків позовної давності. 06 жовтня 2022 року від представника Позивача до суду надійшла заява, у відповідності до якої просили врахувати позицію Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 06.08.2021 року у справі № 910/20607/17 під час розгляду справи. 16 січня 2023 року від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності. 27 лютого 2023 року від представника АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Державний ощадний банк України» до суду письмові пояснення, у відповідності до яких позовні вимоги не визнали, просили в задоволенні відмовити. В судовому засіданні 05 квітня 2023 року представник Позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Державний ощадний банк України» заперечував проти задоволення позовних вимог. 15 червня 2023 року від представника Позивача до суду надійшла заява про врахування позиції Верховного Суду від 05.04.2023 року по справі № 522/12339/16-ц. В судове засідання 01 серпня 2023 року з`явився представник Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», який заперечував проти задоволення позовних вимог. Інші учасник справи в судове засідання не з`явились, сповіщались належним чином. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. У зв`язку з вищевикладеним, суд дійшов висновку про можливість закінчення розгляду справи за відсутності інших учасників справи. Розглянувши матеріали справи та надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку наступного висновку. Судом встановлено, та не заперечувалось учасниками справи наступні фактичні обставини справи. Як вбачається з матеріалів справи. рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25.09.2006 року у справі № 2-8877/06 за позовом [PERSON] до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права власності на нежитлове підвальне приміщення, позов [PERSON] задоволено в повному обсязі. Відповідно до договору купівлі-продажу від 25.12.2006 року [PERSON] продала, а [PERSON] купив нежитлове підвальне приміщення, за адресою: [ADDRESS] . 10 вересня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нежитлового підвального приміщення за адресою: [ADDRESS] . 28 листопада 2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нежитлового підвального приміщення, за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20.06.2007 року у справі № 2-8876/06 заочне рішення суду від 25 вересня 2006 року за позовом [PERSON] до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права власності на нежитлове підвальне приміщення скасовано. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.12.2007 року цивільну справу № 2-8870/07 залишено без розгляду. Разом з цим, 17 грудня 2007 року між АТ «Ощадбанк» та [PERSON] , укладено кредитний договір № 1599-ДКФ. В забезпечення, якого між Банком та [PERSON] 17 грудня 2007 року укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко Л.В., та зареєстрований за № 2029, згідно умов якого Банку було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 72,5 кв. м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Сімаченко С.Л., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 28.11.2007 року, за р. № 1888, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» в книзі № 71неж, на сторінці № 168 за № 422. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2013 року у цивільній справі № 1522/18529/12 за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Одеської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна, позовні вимоги Департаменту комунальної власності задоволені в повному обсязі, визнано недійсним договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 72,5 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] . Витребувано у [PERSON] на користь територіальної громади м. Одеси, в особі Одеської міської ради, в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради вказане нежитлове приміщення та усунуто перешкоди у користуванні шляхом виселення [PERSON] . Звертаючись до суду, представник Позивача зазначав, що укладений договір іпотеки від 17.12.2007 року щодо нежитлового підвального приміщення, загальною площею 72,5 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] є недійсним оскільки, Департамент комунальної власності Одеської міської ради, як уповноважений орган з управління комунальним майном територіальної громади міста Одеси не в змозі на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2013 року по справі № 1522/18529/12 здійснити державну реєстрацію права комунальної власності на нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 72,5 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , через те, що в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо вказаного приміщення існує заборона на відчуження, що виникла на підставі договору іпотеки від 17.12.2007 року та запис про іпотеку. Вирішуючи спір, суд виходив з наступного. Відповідно до\~статті 575 ЦК України\~та\~статті 1 Закону України «Про іпотеку»\~іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша\~статті 3 Закону\~України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята\~статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до\~статті 5 Закону України «Про іпотеку»\~предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені\~статтею 203 ЦК України. Так,\~статтею 203 ЦК України\~встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частиною третьою\~статті 215 ЦК України\~якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює наслідків, крім пов`язаних з його недійсністю (частина перша\~статті 216 Цивільного кодексу України). За\~статтею 215 ЦК України\~вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. У розумінні наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, але на час розгляду справи судом має право власності чи інше речове право на предмет правочину та/або претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи також може полягати в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей\~3,\~15,\~16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що крім учасників правочину (сторін договору), позивачем у справі про визнання недійсним правочину може бути будь-яка заінтересована особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин (постанови від 10 квітня 2019 року у справі № 587/2135/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 387/515/18, від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц). Статтею 216 ЦК України\~передбачено загальні наслідки недійсності правочину: недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, яке існувало до укладення правочину. Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан, який мав місце до вчинення недійсного правочину, тобто має місце двостороння реституція. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року № 910/3372/19. Ураховуючи вищевикладене та фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом визнання недійсним договору іпотеки є ефективним. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 08 березня 2023 року у справі № 199/2943/20. Як встановлено вище,\~ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 20.06.2007 року у справі № 2-8876/06 заочне рішення суду від 25 вересня 2006 року за позовом [PERSON] до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права власності на нежитлове підвальне приміщення скасовано. Крім того, ухвалою\~Приморського районного суду міста Одеси від 24.12.2007 року цивільну справу № 2-8870/07 залишено без розгляду. Таким чином, відсутні правові підстав вважати, що станом на час укладення спірного договору іпотеки як первісний набувач, так й іпотекодавець ( [PERSON] ) набули у визначений законом спосіб майно, яке належало\~територіальній громаді.\~ При цьому судом встановлено, що спірне майно вибуло з власності територіальної громади поза її волею.\~ За таких умов іпотекодавець не мав повноважень укладати спірний договір іпотеки. Водночас територіальна громада в особі уповноважених органів не погоджувала передачу зазначеного майна в іпотеку. Частиною першою\~статті 5 Закону України «Про іпотеку»\~передбачено вичерпний перелік об`єктів, які можуть бути предметом іпотеки за іпотечним договором. Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: зокрема, нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності. Отже, лише власник може передати належне йому майно в іпотеку. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої\~статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам. Крім того, для приватного права притаманною є така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки (врахування) поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16, постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19). Очевидно, що іпотекодержатель (позикодавець), діючи розумно та добросовісно, не мав перешкод для того, щоб до укладення договору іпотеки переконатись у правовій підставі набуття іпотекодавцем спірного майна та підстав його вибуття з комунальної власності. При цьому сама по собі реєстрація права власності на спірне майно за іпотекодавцем не змінює його статусу як такого, що вибуло з комунальної власності територіальної громади поза її волею. Отже, зазначений правочин (договір іпотеки) не відповідає нормам законодавства, тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору іпотеки, скасування записів про державну реєстрацію іпотеки. Вимога про\~скасування записів про державну реєстрацію іпотеки та про державну реєстрацію обтяження нежитлового підвального приміщення, внесених на підставі договору іпотеки, у спірних правовідносинах є похідною вимогою від вимоги про визнання недійсним оспорюваного правочину (договору іпотеки) і забезпечує позивачу ефективне поновлення порушених прав. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 19 січня 2022 року у справі № 753/11640/16. Департамент комунальної власності Одеської міської ради довів належними та допустимими доказами укладення оспорюваного правочину з порушенням норм матеріального права, тому відповідно до частини першої статті\~203, статті\~215 ЦК України\~такий правочин необхідно визнати недійсним, а також\~скасувати записи про державну реєстрацію іпотеки та про державну реєстрацію обтяження нежитлового підвального приміщення,\~відповідно, вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а також сприяють відновленню порушеного права територіальної громади на спірне майно. Крім того, відповідно до\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 520/8004/18. При цьому, під час розгляду справи спростована презумпція правомірності набуття\~ [PERSON] права власності на спірне майно. У справі встановлено, що спірне нежитлове приміщення вибуло з власності позивача поза його волею, на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасоване. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 травня 2023 року по справі 522/5582/16-ц. Щодо строків позовної давності, суд відзначає наступне. Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Згідно ч. 1\~ст.\~261\~ЦК України\~перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.\~ст. 252-255 ЦК України. При цьому\~ст.\~\~261\~ЦК України\~встановлено, що початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до\~ч.\~4\~ст.\~263\~Цивільного процесуального\~кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 06.08.2021 року Верховним судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду прийняв постанову у справі № 910/20607/17. Підставою для передачі справи № 910/20607/17 на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду колегією суддів зазначено необхідність відступити від висновку, викладеного у постанові від 02.12.2020 у справі № 911/1659/19, яка розглядалася колегією суддів Касаційного господарського суду, що входить до складу іншої палати (судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності), про те, що спір про визнання недійсним договору іпотеки та скасування рішень про державну реєстрацію є негаторним, що зумовлює застосування до спірних правовідносин\~ст. 391 ЦК України. Так, в мотивувальній частині зазначеної вище постанови Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду дійшов наступних висновків: «Частиною 1\~ст. 316 ЦК України\~визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1\~ст. 317 ЦК України\~власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Негаторним є позов власника про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння. Власник має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає йому користуватися і розпоряджатися своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом. Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого перебуває річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Предметом негаторного позову є вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися та розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою для звернення з негаторним позовом є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.12.2020 у справі № 911/1659/19. З огляду на викладене, оскільки наявність обтяження спірних квартир іпотекою передбачає заборону або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду\~вважає, що позов ТОВ "КУА "Будівельні проекти" про визнання недійсним договору іпотеки та зняття заборони відчуження з виключенням відповідних записів з Державного реєстру іпотек є негаторним, оскільки спрямований на усунення перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. При цьому, об`єднана палата Касаційного господарського суду зазначає, що суд першої інстанції, дійшовши висновку , що позовна вимога про визнання недійсним договору не є негаторним позовом, не врахував, що метою заявлення такого позову є саме усунення перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном». З врахування позиції Верховного суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 910/20607/17, суд зазначає, що позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України), оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення. Отже, власник може пред`явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав, а відтак позов про визнання недійсним договору іпотеки, зняття заборони відчуження та припинення обтяження є негаторним, що зумовлює застосування до спірних правовідносин\~ст. 391 ЦК України, а відтак, на позовні вимоги у цій справі позовна давність не поширюється. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). На підставі викладеного та

Outcome: approved