Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-23 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача У жовтні 2022 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом та наступним збільшенням позовних вимог (а.с.53-55), посилаючись на те, що він з 21.12.2020р. працював у відповідача на посаді тракториста та 01.04.2022р. був звільнений за власним бажанням. Останнє зарахування по заробітній платі на рахунок позивача надійшло у березні 2022 року, тобто в день звільнення розрахунок проведений не був. Згідно довідки наданої відповідачем заборгованість з невиплаченої заробітної плати за квітень-травень 2021р. та за березень-квітень 2022 року становить 4 527, 88 грн. Водночас за перший рік роботи з 31 дня відпустки (24 календарних дні щорічної та 7 календарних днів додаткової) позивач відбув 22 дні, а тому залишок за перший рік становить 9 календарних днів, а за другий рік по день звільнення 9 календарних днів, з яких 7 днів - основна відпустка та 2 дні - додаткова, відтак відповідач повинен був виплатити компенсацію в розмірі 4 620, 42 грн за 18 днів невикористаної відпустки. При цьому, оскільки відповідач затримав розрахунок при звільненні, а тому за період з 02 квітня 2022 року по день ухвалення судового рішення він повинен сплатити позивачу кошти, виходячи з середньоденного заробітку 441, 36 грн. У зв`язку з наведеним позивач просить стягнути з відповідача: 1)заборгованість із заробітної плати в розмірі 4 527, 88 грн; 2)компенсацію за невикористані дні відпустки в розмірі 4 620, 42 грн; 3)середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 02.04.2022р. по день ухвалення рішення у справі. Відзив на позов Відповідач в установлений судом строк, направив відзив на позов в якому просив відмовити позивачу у задоволення позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів зазначив, що в якості сум, які підлягають виплаті позивачу при звільненні вказані суми після утримання обов`язкових податків та зборів, зокрема: за 04.2021р. - 737, 26 грн; за 05.2021р. - 726, 66 грн; за 03.2022р. - 963, 96 грн; за 04.2022р. - 939, 47 грн, з яких 249, 17 грн - заробітна плата, а 3 690, 30 грн - компенсація за невикористану відпустку, всього 8 467, 35 грн, тоді як позивач вказує завідомо неправдиві дані, так як в наданих відповідачем довідках суми зазначені після обов`язкових утримань. Позивач не вірно навів розрахунок компенсації за невикористані відпустки, оскільки за період з квітня 2021 року по березень 2022 року ним отримані доходи в розмірі 88 557, 46 грн, а не 88 558, 18 грн, як це зазначає позивач. Крім цього, з цієї суми необхідно вирахувати: 15,55 грн - компенсація невиплаченої зарплати за січень 2021 року, яка виплачена у квітні; 105, 44 грн - компенсація невиплаченої зарплати за лютий 2021 року, яка виплачена у квітні; 37, 80 грн - компенсація невиплаченої зарплати за березень 2021 року, яка виплачена у травні; 10, 56 грн - компенсація невиплаченої зарплати за березень 2021 року, яка виплачена у червні; 300, 00 грн - премія на ювілей, оскільки у лютому 2021 року позивачу виповнилося 60 років; 986, 73 грн - оплата вимушеного простою у зв`язку зі збройною агресією. Отже,загальна сума за розрахунковий період становить 87 101, 38 грн. Крім цього, на розрахунковий період з квітня 2021 року по березень 2022 року припало 11 державних свят, а тому від кількості днів у році необхідно відняти кількість святкових днів та відпустки, помножити на кількість днів невикористаної відпустки, що становитиме 4 584, 24 грн (87 101, 38 - (365-11-12) х18)), а за виключенням військового збору та податку 3 690, 30 грн. Разом з тим, позивач був звільнений 01.04.2022р., але в цей день не працював, при цьому йому було видано трудову книжку, після чого він повинен був звернутися до каси бухгалтерії, але цього не зробив і по даний час, хоча ще в день звільнення остаточний розрахунок належним чином нарахований, але позивачем не отриманий і ніяких вимог не заявлялося. Вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставними, оскільки позивач в день звільнення не працював, а відтак повинен був звернутися до відповідача з заявою. Водночас, відповідач дізнався про вимоги позивача лише 22.03.2023р. з ухвали про відкриття провадження у справі. Разом з тим, 19.07.2022р. набрали чинності зміни до ст. 117 КЗпП, згідно якої середній заробіток виплачується не більше ніж як за шість місяців. Разом з тим, відповідач не несе відповідальності при наявності форс-мажорних обставини, зокрема у зв`язку з військовою агресією. Водночас, у випадку незгоди суду з такою позицією відповідач просить враховувати той факт, що суд може зменшити розмір середнього заробітку, враховуючи розмір простроченої заборгованості, період затримки, а також з чим пов`язана така затримка. Відповідач вказує, що затримка обумовлена тяжким фінансовим становище підприємства на протязі тривалого часу, зокрема наявна велика заборгованість перед державним бюджетом, зокрема по податковому боргу, по ЄСВ, по пільговим пенсіям в сумі 1 738 578 , 00 грн, також існує кредиторська заборгованість перед відповідачем в розмірі 3 513 770, 00 грн, а також заборгованість по заробітній платі станом на 01.03.2023р. в розмірі 105 000, 9 тис. грн. Наразі підприємство виплачує поточну заробітну плату, забезпечує життєдіяльність підприємства, сплачує податки та інші обов`язкові платежі до бюджету, але враховуючи заборгованість також перед підприємством, відповідачу вкрай важко виконувати свої обов`язки зі сплати заборгованості по заробітній платі, а тому просить врахувати і його інтереси та зменшити розмір заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому підприємством проведений середньоденний заробіток позивача за останні два місяці та становить 441, 36 грн (а.с.40-43, 56-60). Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі 26.10.2022р. за ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та витребувані докази у відповідача (а.с.20-21). Згідно ухвали від 24.07.2023р. прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог (а.с.86). Позиції учасників судового провадження В судове засідання сторони не з`явилися, належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, направили заяви про розгляд справи без їх участі, кожен свою позицію підтримує (а.с.26, 60). Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин Судом установлено, що з 21.12.2020р. по 01.04.2022р. позивач працював на посаді тракториста ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» та звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП, що підтверджується даними його трудової книжки (а.с.12-14). 01.04.2022р. позивач написав заяву про звільнення та звільнений в цей же день за наказом № 775/к, в погодженні до якого зазначено, що останній день праці 01.04.2022р., компенсація 18 календарних днів (а.с.46 зворотна сторона). Згідно Записки про надання відпустки, [PERSON] надана відпустка за перший рік роботи 22 календарних дні з 10.08. по 01.09.2021р. (а.с.46). За довідкою підприємства № 01/11-86/6 від 27.03.2023р., відповідач має заборгованість перед позивачем із виплати заробітної плати в розмірі 8 467, 35 грн, після утримання обов`язкових податків та зборів, з яких: квітень 2021р. - 837, 26 грн; травень 2021р. - 2 726, 66 грн; березень 2022р. - 963, 96 грн; квітень 2022р. - 3 939, 47 грн, з яких 249, 17 грн - заробітна плата, а 3 690, 30 грн - компенсація за невикористану відпустку (а.с.47 зворотна сторона, 67). Згідно довідки підприємства № 01/11-86/7 від 27.03.2023р., середньоденний заробіток [PERSON] склав 441, 36 грн, який обрахований з заробітної плати за лютий 2022 року - 8 827, 15 грн (20 днів) та 0, 00 грн за березень 2022 року (а.с.48). Відповідачем надані розрахункові листи позивача з вересня 2021 року по березень 2022 року (а.с.48-49). З бухгалтерської довідки вбачається, що станом на 01.01.2023р. кредиторська заборгованість підприємства рахується в сумі 3 513 770 тис. грн, які включають суми перед: контрагентами, бюджетом, по ЄСВ, по пільговим пенсія. Крім цього, підприємство за 2022 рік спрацювало зі збитками в сумі 269 773 тис. грн (а.с.45, 62 зворотна сторона). Згідно витягу щодо суми податку, на яку платник податку на додану вартість має право зареєструвати податкові накладні та або розрахунки коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних від 21.03.2023р. № 2147554 вона становить 776 641 895, 82 (а.с.44). Мотиви суду Стосовно вимоги про стягнення заробітної плати Трудові відносини регулюються Конституцією України, КЗпП України та іншими актами законодавства. Згідно зі статтею 21 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно зі статтею 116 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Як видно з матеріалів справи відповідач, хоча і не визнає позовні вимоги, але погоджується з заборгованістю перед позивачем із заробітної плати в розмірі 4 527, 88 грн, при цьому уточнює, що вказана сума зазначена вже після утримання всіх обов`язкових податків та зборів. Отже, суд дійшов висновку, в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо вимоги про стягнення компенсації за невикористані відпустки Так, структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. В частині невиплати компенсації за невикористані дні відпустки у сторін існують розбіжності. Так, позивач вказує, що ця сума становить 4 620, 42 грн з урахуванням податків та зборів, тобто за зробленим судом підрахунком ця сума буде складати 3 719, 44 грн (4 620, 42 х 19, 5/100). При цьому відповідач вказав, що нарахував позивачу 4 584, 24 грн, а без урахування податків та зборів 3 690, 30 грн. При здійснені обрахунку позивачем був застосований середній заробіток за останні 12 місяців в розмірі 88 558, 18 грн, які він поділив на кількість днів (365 - 8 (простій) - 12 (відпустка за власний рахунок) х 18 календарних днів = 256, 69 грн х 18 = 4620, 42 грн. Відповідно до п. 2 Розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995р. (далі Порядку) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Водночас, відповідач вважає, що з вказаної суми необхідно виключити компенсацію невиплаченої заробітної плати за січень-березень 2021 року, 300 грн - премії на ювілей та 986, 73 грн - оплати вимушеного простою. Згідно абз. 6 п.2 та п.п. «и» п. 4. Порядку час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. При обчисленні середньої заробітної плати не враховуються: виплати, пов`язані з святковими та ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо. Відповідно до ч.1 ст. 113 КЗпП час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Отже, враховуючи викладене, суд частково погоджується з доводами відповідача про те, що з нарахованої за останні 12 місяців суми необхідно виключити 300, 00 грн премії, а також оплату простою 986, 73 грн, що передбачено вищенаведеними нормами законодавства. Разом з тим, оскільки в структуру заробітної плати входять зокрема і компенсаційні виплати, а так як суми компенсацій за невиплачену заробітну плату у січні-березні 2021року включені в заробіток позивача у квітні-червні 2021 року, а відтак підстав для їх виключення суд не вбачає. Згідно п. 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. За таких обставин, розрахунок буде таким: 88 557, 46 грн - 300, 00 грн - 986, 73 грн = 87 270, 73 грн. 87 270, 73 :(365-11 (святкові дні) - 12 (дні відпустки без збереження заробітної плати та простою) х 18 календарних днів невідбутої відпустки = 4 593,24 грн. Отже, суд дійшов висновку, що відповідач повинен виплати позивачу 4 593,24 грн, що включає обов`язкові податки та збори, які слід відрахувати та здійснити виплату позивачу без вказаних сум. Стосовно доводів позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні Відповідно до ст. 117 КЗпП (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Водночас, відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права. Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Разом з тим, середній заробіток за час затримки розрахунків при звільненні це відновлення роботодавцем за порушення норм трудового законодавства, яка розраховується у відповідності до пункту першого розділу першого Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та зроблений з урахуванням висновків суду викладених у постанові від 10.10.2019р. справа № 369/10046/18. За таких обставин, оскільки позивач був звільнений з роботи 01.04.2022р., а відтак був обізнаний про порушення його права у вигляді невиплати заробітної плати та компенсації за невикористані відпустки, які входять до структури заробітної плати та які не обмежені будь-яким строком звернення до суду, але враховуючи те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, з цією вимогою позивач звернувся до суду лише 24.10.2022р., тобто з плином більше шести місяців, а відповідно з порушенням трьохмісячного строку, клопотання про поновлення вказаного строку не подавав, а відтак суд дійшов висновку, що у задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити. Мотив рішення щодо розподілу судових витрат Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки позов в частині стягнення заробітної плати та компенсації за невикористані відпустки задоволено частково, а позивач від сплати судового збору звільнений, а відтак з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 989, 42 грн. Водночас, оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а відтак сплачений ним судовий збір за дану вимогу, відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: partial