Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-17 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача у якому просить визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з ним, батьком [PERSON] , [INFO] . Також просить стягнути з [PERSON] , на його користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування поданої заяви покликаєтьсь на те, що відповідачка по справі [PERSON] доводиться йому колишньою дружиною, з якою він перебував у зареєстрованому шлюбі з 19.08.2008 та який на даний момент часу розірвано рішенням Дніпровського районного суд м. Києва від 04.11.2013 року. За час подружнього проживання у них народився син [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу син залишився проживати з відповідачкою, однак починаючи з 2016 року, син проживає з позивачем та знаходиться на повному його утриманні. Натомість, відповідач перестала відвідувати дитину, не цікавилася здоров`ям сина, його навчанням, захопленнями, не піклувалася про його духовний та фізичний розвиток. На даний час, у зв`язку з воєнними діями, він разом із сином проживають у [ADDRESS] як внутрішньо переміщені особи. Відтак, звертається до суду для юридичного оформлення питання та отримання рішення, яким буде визначено місце проживання дитини з ним, його батьком. Відповідачка [PERSON] через свого представника - адвоката Гордієвич О.П. скористалась правом на подання відзиву, згідно якого просила провадження в частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини закрити у зв`язку з відсутність предмета спору, оскільки сину сторін по справі - [PERSON] [INFO] виповнилось 14 років, а тому такий у відповідності до ст. 160 СК України самостійно обрав місце проживання з батьком і з ним же проживає. Вона ж не чинить жодних перешкод у обраному сином місці проживання. У зв`язку з цим вважає, що у даній справі відсутній предмет спору. Що стосується позовної вимоги про стягнення з неї аліментів на утримання дитини, то в цій частині не заперечує проти стягнення аліментів у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, так як на її утриманні є ще син [PERSON] , [INFO] , з яким вона на даний час проживає у Словачиинні, та будь - які доходи у неї відсутні. Представник третьої особи долучила до матеріалів справи висновок про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, затверджений рішенням виконавчого комітету Моршинської міської ради №41 від 11.04.2023, згідно якого виконавчий комітет Моршинської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] . Процесуальні рішення, постановлені по справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 10 січня 2023 року головуючим суддею в справі визначено суддю Янів Н.М. /а.с.33/ Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06.03.2023 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа виконавчий комітет Моршинської міської ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Судове засідання призначено на 23.03.2023. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права /а.с. 35/. 23.03.2023 у зв`язку з неявкою відповідачки, розгляд справи було відкладено до 20.04.2023 /а.с. 40-41/ 20.04.2023 у справі оголошено перерву до 16.05.2023 /а.с. 49-50/ 16.05.2023 у справі оголошено перерву до 18.07.2023 /а.с. 76-79/ Розгляд справи по суті відбувся 18.07.2023 за участю позивача [PERSON] , представника позивача [PERSON] , та в режимі відеоконференції участь в справі взяла представник відповідача [PERSON] .. Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд позов задоволити. Додатково пояснив, що ніхто дійсно не заперечує, що дитина проживає з ним, тобто фактично спору немає. Однак він хоче отримати рішення суду. З пропозицією до відповідача про укладення договору щодо визначення місця проживання не звертався. Також підтримує позовні вимоги про стягнення аліментів. Представник позивача адвокат Пилипів О.В. у судовому засіданні просила суд задоволити повністю з підстав наведених у позовній заяві. Представник відповідача адвокат Гордієвич О.П. у судовому засіданні просила суд закрити провадження у частині позовних вимог, що стосуються визначення місця проживання дитини, оскільки дитині виповнилось 14 років і він сам визначив місце проживання з батьком. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів, то такі просила задоволити частково, а саме стягнути з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання сина у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку у твердій грошовій сумі. Представник третьої особи орану опіки та піклування Моршинської міської ради у судове засідання не з`явилась, у попередньому судовому засіданні просила позов задоволити. Під час спілкування з дитиною дитина підтвердила, що проживає з батьком і повністю перебуває на його утриманні. З матір`ю не спілкувались, оскільки мати відсутня. Також підтвердила, що у даному випадку спору щодо визначення місця проживання дитини немає. Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши відсутність з боку сторін заяв про врегулювання спору, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін і позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04.11.2013 задоволено позов [PERSON] , розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований 19.06.2008 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Київ, актовий запис № 845./а.с.16/ Від спільного шлюбу позивач та відповідачка мають сина [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Київ, про що був зроблений актовий запис № 3174./а.с.14/ Довідками від 30.11.2023 року №1334-5002358115 та № 1334-5002358175 підтверджується факт, що позивач [PERSON] , разом з сином [PERSON] взяті на облік як внутрішнього переміщені особи та фактично проживаються разом по [ADDRESS] ./а.с.9-10/ Відповідно до довідки наданої директором спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 98 м. Києва з поглибленим вивченням англійської мови, де [PERSON] навчався, вбачається, що вихованням хлопця займався саме його батько, а мати [PERSON] не цікавилася навчання сина./а.с.20/ Довідкою дитячо-юнацької спортивної школи № 21, де [PERSON] тренується з 01.10.2008 року, підтверджується факт, що відповідачка успіхами дитини не цікавилася. /а.с 21/ На підтвердження додаткового навчання сина, позивачем додано до матеріалів позовної заяви копію договору №1 про надання послуг з навчання робототехніки та програмування дітей віком з 7 до 15 років років у закладі «RoboCode». Відповідно до довідки, виданої НВК «СЗШ-ліцей» м. Моршин від 05.01.2023 року, [PERSON] дійсно навчається у цьому навчальному закладі. /а.с.22/ Крім того, відповідно до довідки лікаря- нарколога та лікаря-психіатра КНП «Стрийська ЦРЛ» позивач [PERSON] на обліках не перебуває. Також у матеріалах справи міститься копія пенсійного посвідчення позивача [PERSON] у зв`язку з інвалідністю ІІІ групи, загальне захворювання./а.с.11/ Також, позивач долучив до матеріалів позовної заяви довідки про його доходи, для підтвердження можливості утримувати сина та забезпечувати йому достатній рівень життя. /а.с.29 -30/ Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 12.12.2018 відповідач уклала шлюб з [PERSON] /а.с.17/ Від даного шлюбу у відповідачки народився син [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , який на даний час проживає з нею у в Словачинні, на підтвердження чого долучено відповідні посвідки./а.с.67-69/ Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Згідно з ч.ч. 2, 8 та 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. У відповідно до Закону України «Про охорону дитинства» дитина - особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Конвенція ООН про права дитини 1989, яка ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), в статті 3 закріплює наступне - в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.1 ст. 18 та ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У ч.1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно з ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно ст. 31 ЦК України малолітньою особою є особа, яка не досягла 14 років. Тобто, з аналізу вищенаведених норм законодавства вбачається, що з досягненням чотирнадцятирічного віку у дитини з`являється право самостійно визначати своє місце проживання у випадку проживання її батьків окремо. Судом достеменно встановлено той факт, що [INFO] [PERSON] виповнилось 14 років, тобто станом на дату звернення до суду дитина [PERSON] , місце проживання якого просить визнати з ним позивач - його батько, була неповнолітнью, відповідно місце проживання такого визначається ним самим, а отже він самостійно має право прийняти рішення щодо свого місця проживання, якщо батьки проживають окремо. Також суд вважає за необхідне звернути увагу на той факт, що згідно висновку про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, виконавчий комітет Моршинської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] , однак на момент затвердження даного висновку рішенням виконавчого комітету Моршинської міської ради №41 від 11.04.2023, [PERSON] не був малолітньою дитиною, а був неповнолітнім. З вказаного висновку також не зрозуміло у який період часу представниками служби у справах дітей управління соціально - гуманітарної політики Моршинської міської ради проводилось обстеження житлово - побутових умов проживання дитини, а тому такий висновок є необґрунтованим та у даній ситуації суд не приймає такий до уваги як доказ. Окрім цього суд звертає увагу на той факт, що фактично спір щодо місця проживання дитини ініційований батьком, відповідач позов визнавала, не вимагала зміни місця проживання сина разом з нею та, взагалі, була згодна щоб дитина мешкали з батьком. При цьому, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дітей має передувати спір між батьками щодо місця їх проживання та, принаймні, існувати на час вирішення справи в суді. За приписами частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 5 ЦПК України визначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Аналіз змісту наведених законодавчих норм дає підстави для висновку, що захисту підлягає лише порушене або оспорюване право або інтерес, при цьому за змістом принципів змагальності (стаття 12, 81 ЦПК України) та диспозитивності (стаття 13 ЦПК України) саме позивач повинен, зокрема, обґрунтувати та довести факт порушення або оспорення суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов. З урахуванням вищенаведеного, з огляду на те, що судом не установлено наявності між сторонами спору про місце проживання дитини, а також беручи до уваги те що [PERSON] виповнилось 14 років у зв`язку з чим такий вправі самостійно визначати своє місце проживання, якщо його батьки проживають окремо, та на даний час такий вирішив проживати та проживає з батьком, суд приходить до переконання, що правові підстави для задоволення позовних вимог у частині визначення місця проживання дитини з батьком відсутні, у зв`язку з чим у задоволені вказаної частини позовних вимог слід відмовити за безпідставністю. Що стосується позовних вимог у частині стягнення аліментів, то суд зазначає наступне. Так, згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.ст. 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомогота нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно дост. 182 ч. 2 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 183 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Таким чином, законом встановлено мінімальний розмір частки заробітку (доходу) платника аліментів, яка стягується у безспірному порядку 1/4 частини на одну дитину. Судом встановлено та таке не заперечувалось сторонами по справі, що дитина [PERSON] проживає з батьком та знаходиться на його повному утриманні. При вирішенні питання, щодо стягнення аліментів та їх розміру суд враховує, що відповідач [PERSON] має відносно молодий вік, є працездатною, фізично здоровою особою, витрачає певні кошти для власних потреб, а її неповнолітній син потребує матеріального утримання. При цьому суд не приймає до уваги твердження відповідача наведені у відзиві на позовну заяву з приводу з зменшення розміру аліментів, які підлягають стягненню з нею, з тих підстав, що вона не отримує доходів та що на її утриманні перебуває молодший син [PERSON] [INFO] , вважає такі голослівними, оскільки такі не підтверджені жодними доказами. Так, позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами погіршення її майнового стану, а зміна її сімейного стану - народження другої дитини у іншому шлюбі - не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів, тобто стягнення таких у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На підставі вищенаведеного, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи, оцінивши докази, які є у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги у частині стягнення аліментів підлягають задоволенню, та з урахуванням вищевикладених обставин, законним і справедливим буде стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] у розмірі частини з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 10.01.2023 року і до досягнення дитиною повноліття. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. На підставі досліджених у судовому засіданні доказів суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, а саме слід стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] у розмірі частини з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 10.01.2023 року і до досягнення дитиною повноліття. В задоволенні решти позовних вимог, а саме у частині визначення місця проживання дитини [PERSON] , разом з батьком [PERSON] слід відмовити у зв`язку з їх безпідставністю. Щодо розподілу судових витрат у справі. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Положеннями ч.1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з задоволенням позовних вимог у частині стягнення аліментів з відповідача [PERSON] на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1073, 60 грн. Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, окрім як сплати судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду, матеріали цієї справи не містять.

Outcome: approved