Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-17 00:00:00

[PERSON] від імені якої діє [PERSON] звернулася до суду з позовом в якому просила стягнути з відповідача (1) грошові кошти у сумі 130000,00 грн. (в т.ч: 101843,77 грн - страхове відшкодування, 19952,21 грн - пеня, 3819,14 грн - інфляційні втрати, 1197,01 грн - три проценти річних, 3232 грн. - вартість послуг оцінювача). Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про наявність права на відшкодування шкоди пов`язаної з пошкодженням належного позивачу транспортного засобу марки AUDI Q5, державний номерний знак [NUMBER] (надалі - Автомобіль), внаслідок ДТП, яка мала місце 02.08.2021 року біля 16.00 год. в м.Мукачево на перехресті вулиць Університетська - Сеченова за участю водія [PERSON] , цивільно-правова відповідальність якої була застрахована у відповідача (1) на підстві полісу №АР9841376 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. 29.11.2022 року позивачем було подано до АТ «СГ «ТАС» (приватне) повідомлення про ДТП, а 02.12.2022 року - заяву про страхове відшкодування. Оскільки, страховик протягом 90 днів не повідомив позивача про прийняте рішення щодо виплати ним страхового відшкодування, то [PERSON] звернулася до суб`єкта оціночної діяльності - ФОП [PERSON] , який підготував звіт про оцінку вартості майнової шкоди, заподіяної ушкодженням транспортного засобу №13/03/23. Згодом в телефонній розмові з представником відповідача (1) позивач дізналася, що страховик відмовив їй у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з неподанням протягом одного року заяви про страхове відшкодування. Разом з тим, позивач вважає відмову страховика незаконною з огляду на те, що наслідком пропуску строку подачі заяви страховику про відшкодування майнової шкоди є її добросовісна поведінка як потерпілої. Так, з 6 серпня по 17 грудня 2021 року справа про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за фактом вчинення ДТП перебувала у провадженні суду першої інстанції, внаслідок чого судом була винесена постанова про її закриття у зв`язку з відсутністю у діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення. 05.01.2022 подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, за результатами розгляду якої рішення суду першої інстанції залишено в силі. Тривалий час позивач не може отримати повний текст постанови Закарпатського апеляційного суду від 14.04.2022 року. Станом на 01.05.2023 в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутній повний текст зазначеного рішення. Враховуючи, що строк позовної давності не сплив, поведінка позивача була добросовісною та послідовною в межах діючого законодавства, річний строк для подання страховику заяви про страхове відшкодування, на думку позивача, пропущено з поважних причин, а тому вона має право на отримання відшкодування пред`явивши вимогу до страховика в судовому порядку протягом строку позовної давності. Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ст.ст. 625, 979, 988, 1164, Цивільного кодексу України. Ухвалою суду від 25 травня 2023 року відкрито провадження у справі. Уповноважений представник відповідача (1) подав відзив на позовну заяву в якому заперечив проти задоволення позовних вимог з наступних підстав. Так, у відповідності до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - Закон), для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику заяву про страхове відшкодування. Підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода завдана майну потерпілого. У зв`язку з тим, що [PERSON] пропущено строк встановлений Законом для подачі заяви про страхове відшкодування, відповідач (1) прийняв рішення про відмову у його виплаті у повному обсязі, про що листом повідомив позивача. Разом з тим, відповідач (1) звертає увагу, що всі операції з надання послуг із страхування, в тому числі пов`язані з компенсацією страховиком збитків, понесених потерпілим при настанні страхового випадку не є об`єктом оподаткування ПДВ. Вартість ремонту транспортного засобу з врахуванням ПДВ виплачується страховиком або стягується судом після надання документів про такі витрати. Таким чином, позивач безпідставно просить стягнути матеріальну шкоду визначену на підставі звіту №13/03/23 від 20.03.2023 у розмірі 101843,77 грн., оскільки такий включає ПДВ, а позивач не надав доказів відновлення транспортного засобу на станції СТО, яка є платником ПДВ. За відсутності підстав для задоволення позовних вимог про стягнення страхового відшкодування, відсутні також підстави для задоволення вимог щодо стягнення цієї суми з урахуванням індексу інфляції, пені та трьох відсотків річних. Відповідач (1) просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог через їх безпідставність та необґрунтованість. Належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи відповідач (2) відзив на позовну заяву не подала. Від третьої особи пояснень до позову або відзиву до суду не надходило. З урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України судовий розгляд справи проведено на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. Фактичні обставини скоєної дорожньо - транспортної пригоди мали місце 02.08.2021 близько 16 години, на перехресті вулиць Університетська - Сеченова за участю легкових автомобілів AUDI Q5 державний номерний знак [NUMBER] , яким керувала [PERSON] та SEAT ALTEA державний номерний знак [NUMBER] , яким керувала [PERSON] . На підставі постанови Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.12.2021 по справі №303/6224/21, провадження стосовно [PERSON] за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП було закрито, у зв`язку з відсутністю у її діях складу адміністративного правопорушення. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 14.04.2022 року, постанову Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.12.2021 залишено без змін. Таким чином, преюдиційно встановлено, що дії [PERSON] не призвели до настання ДТП. Відповідно до частини шостої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. В межах розгляду даної судової справи, представник позивача просить стягнути з відповідача (1) грошові кошти в якості страхового відшкодування, пеню, інфляційні втрати, три проценти річних, вартість послуг оцінювача. Також позивач просить стягнути з відповідача (2) суму у розмірі 44,13 грн та судовий збір з винних осіб. Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи, суд виходить з того, що згідно з положеннями ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України . За змістом п. 8 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, способом захисту порушеного права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Із спірних правовідносин вбачається, що такі є деліктними та поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення (ст. 1166 Цивільного кодексу України), необхідними елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Згідно з положеннями частини першої ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до статті 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Разом з тим, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - Закон) порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Частиною четвертою ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду України від 4 липня 2018 року по справі № №755/18006/15-ц зроблено висновок, відносно того, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі N 754/1108/15-ц, від 26 червня 2019 року у справі N 287/463/15-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 200/12295/17, від 11 листопада 2020 року у справі № 369/11812/18. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик (в даному випадку приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС») на випадок виникнення деліктного зобов`язання взяло на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника (в даному випадку [PERSON] , поліс №АР9841376). Фактичні дані по справі свідчать про те, що на момент вчинення ДТП у винної особи був у наявності дійсний страховий поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР9841376, виданий приватним акціонерним товариством «Страхова група «ТАС» (а.с. 32). Приймаючи до уваги такі фактичні обставини справи суд виходить з того, що дії водія транспортного засобу, причетного до дорожньо -транспортної пригоди, в тому числі, потерпілого, так і страховика детально регламентовано Законом. Так, згідно з приписами п. 22.1 статті 22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Спеціальні норми Закону України "Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пунктів 32.4, 32.7 статті 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов?язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Положеннями статті 29 цього Закону передбачено, що у зв?язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов?язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Отже, обов`язок з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, покладено на страховика винної особи у межах, встановлених цим Законом та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Разом з тим порядок відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність встановлено статтею 1194 ЦК України, за змістом якої особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов?язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Таким чином, відповідач як страховик відповідальності винної у ДТП особи на підставі спеціальної норми статті 29 Закону України "Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" здійснює відшкодування витрат, пов?язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу на підставі статті 1194 ЦК України відшкодовує особа, яка завдала збитків (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2017 зі справи № 910/3650/16 та зі справи № 910/32969/15). Крім того, згідно з абзацом другим пункту 36.2 статті 36 Закону, якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника) сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Вартість ремонту автомобіля з врахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. Судам у таких випадках слід з?ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є надавач послуг з ремонту автомобіля платником ПДВ. У відповідності до положень п. 37.1.4 статті 37 Закону, підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. У постанові від 14 грудня 2021 року по справі №147/66/17 Велика Палата Верховного Суду, висловила правову позицію про те, що Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків. Відтак, право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104гс18)). Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 Цивільного процесуального кодексу України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 Цивільного Кодексу України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності. У справі, що розглядається, встановлено, що страховий випадок (ДТП) мав місце 02.08.2021 року, а з повідомленням про ДТП [PERSON] звернулася до відповідача (1) - 29.11.2022, із заявою про страхове відшкодування - 02.12.2022, із позовом до суду - 10.05.2023, тобто за межами встановленого законом річного строку. Поряд з цим, суд враховує надані позивачем докази щодо неможливості з об`єктивних та незалежних від неї причин вчасно отримати рішення Закарпатського апеляційного суду від 14.04.2022 року, яким залишено в силі постанову суду першої інстанції про закриття провадження відносно [PERSON] за фактом вчинення ДТП. Визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту суди, у разі виникнення спору щодо визначення його розміру виходять з фактичної суми, встановленої висновком судової автотоварознавчої експертизи або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля. Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду 13 березня 2018 року по справі № 910/9396/17. З огляду на статтю 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Системний аналіз указаних положень законодавства дає підстави для висновку, що фактичний розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню потерпілому включає як реальну вартість пошкодженого майна, так і витрати потерпілого на виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (відновлювальний ремонт транспортного засобу). Разом з тим, судом встановлено, що матеріали справи взагалі не містять жодних доказів на підтвердження фактичного здійснення відновлювального ремонту автомобіля позивача. Наданий позивачем звіт №13/03/23 від 20.03.2023 щодо вартості відновлювального ремонту з урахуванням зносу у розмірі 101843,77 грн. включає ПДВ, однак при цьому, позивач не надав доказів відновлення транспортного засобу на станції технічного обслуговування, яка є платником ПДВ. Крім того звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 6 липня 2018 року у справі № 924/675/17. За таких обставин, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. При цьому, Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі частин першої, другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати підлягають віднесенню на позивача. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed