Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-27 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача Тернопільського державного науково-технічного підприємства «Промінь» про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 108805,30 гривень. В обгрунтування позовних вимог позивач вказав, що з 27 липня 2020 року по 30 червня 2022 року працював в Тернопільському державному науково-технічному підприємстві «Промінь» на посадах заступника директора з комерційних питань та провідного інженера з впровадження нової техніки й технологій. Звільнений з роботи за угодою сторін, у відповідності до наказу в.о. директора підприємства № 5к від 30 червня 2022 року. При звільненні з роботи йому була видана трудова книжка, але не були проведені розрахунки з ним по заробітній платі за весь період роботи на підприємстві, а саме з 27 липня 2020 року по 30 червня 2022 року. Заборгованість по заробітній платі на момент звільнення з роботи (30 червня 2022 року) становить 108805,30 гривень. Станом на момент подання позовної заяви заборгованість по заробітній платі не виплачена. 20 липня 2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого у задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі, у зв`язку з пропуском строку, встановленого ч. 2 ст. 233 КЗпП. Вказують, що ТД НТП «Промінь» надало довідку щодо заборгованості по заробітній платі 23 серпня 2022 року, а з позовом до суду [PERSON] звернувся 21 червня 2023 року, тобто з пропуском тримісячного строку, встановленого ч. 2 ст. 233 ЦПК України. 21 липня 2023 року від [PERSON] надійшла відповідь на відзив, у якій вказує, що твердження відповідача є необгрунтованими, оскільки він був звільнений з посади 30 червня 2022 року, тому у нього виникло право звенутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким стрком, що було передбачено ч. 2 ст. 233 КЗпП України в редакції чинній на момент звільнення. При цьому, норми ст. 233 КЗпП вредакції, що діє після 19 липня 2022 року, з огляду на конституційно закріллений принцип незворотності дії закону в часі, не можуть бути застосовані у даній справі. Окрім того, вважає безпідставним посилання відповідача на отримання ним довідки від 23 серпня 2022 року про заборгованість по заробітній платі, як на підставу для перебігу трьохмісячного строку, визначеного ч. 2 ст. 233 КЗпП в редакції, що діє після 19 липня 2022 року. Вказує, що відповідач не надає жодного доказу про отримання позивачем такої довідки саме 23 серпня 2022 року. Кім цього, таку довідку не можна вважати письмовим повідомленням про суми, нараховані та виплачені працівнику при звільненні, з отриманням якого закон пов`язує початок перебігу строку на звернення до суду. Окрім того, вказує, що відповідно до п. 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 233 КЗпП, продовжуються на строк дії такого карантину, який було встановлено з 19 грудня 2020 року по 30 червня 2023 року. Тому, зважаючи на те, що відповідач не заперечує самого факту наявності у нього заборгованості із заробітної плати в сумі 108805,30 грн., просить позов задовольнити. 28 липня 2023 року від відповідача надійшли заперечення, у яких вказує, що не погоджується з твердженням позивача. Вважає, що на дані правовідносини розповсюджується редакція КЗпП, що діяла з 19 липня 2022 року, оскільки саме з моменту отримання довідки про заборгованість № 298 від 23 серпня 2022 року позивачу стала відома сума наявного боргу. На момент звільнення між сторонами не існувало спору щодо належних виплат та суми заборгованості. У зв`язку з наведеним просить відмовити у задоволенні позову. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 червня 2023 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених позовній заяві та просив його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився, подавши клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з сімейними обставинами, до якого долучив наказ про надання йому відпустки на 28 липня 2023 року. Доказів неможливості забезпечити в судове засідання явку іншого представника відповідачем надано не було. На підставі вимог ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності представника відповідача. Судом встановлено наступні обставини. Згідно трудової книжки серії [NUMBER] , [PERSON] 27 липня 2020 року прийнятий на посаду заступника директора з комерційних питань Тернопільського державного науково-технічного підприємства «Промінь» згідно Наказу № 3к від 23 липня 2020 року; 01 серпня 2020 року переведений на посаду провідного інженера з впровадження нової техніки й технологій згідно наказу № 2к-п від 31 липня 2020 року; 30 червня 2022 року звільнений з роботи за угодою сторін, п.1 ст. 36 КЗпП України, на підставі наказу № 5к від 30 червня 2022 року. З довідки № 298 від 23 серпня 2022 року, виданої [PERSON] Тернопільським державним науково-технічним підприємством «Промінь», встановлено, що заборгованість по заробітній платі на момент звільнення 30 червня 2022 року становить 108805,30 гривень. 21 жовтня 2022 року [PERSON] звернувся до ТДНТП «Промінь» з листом про необхідність виплати йому невиплаченої заробітної плати у розмірі 108805,30 гривень, однак відповіді не отримав. Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне. Згідно частини першої\~статті 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~статті 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 43 Конституції України\~встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша\~статті 94 КЗпП України). Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у\~статті 1 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до частини першої статті 47\~КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до частин першої та другої статті 116\~цього Кодексу при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Так, судом установлено, що відповідачем ТДНТП «Промінь» нараховано, але не виплачено [PERSON] станом на день звільнення заробітну плату, яка підлягала виплаті у день звільнення позивача 30 червня 2022 року, однак не виплачена по даний час. Встановлено, що заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі становить 108805,30 гривні. При цьому, у відзиві на позов відповідач не заперечує щодо суми нарахованої, але невиплаченої заробітної плати. Зазначене є підставою для стягнення заробітної плати в зазначеному розмірі в судовому порядку, а тому суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Щодо доводів відповідача про необхідність відмви у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку, встановленого ч. 2 ст. 233 КЗпП, суд виходить з наступного. Як уже було зазначено, відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Частиною другою статті 233 КЗпП України, в редакції, яка діяла на час звільнення позивача (30 червня 2022 року), передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. \~Частиною першою статті 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Єдиний виняток з даного правила, закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Отже, зважаючи на закріплений конституційний принцип незворотності дії законів у часі, стаття 233 КЗпП в редакції зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-ІХ від 01 липня 2022 року, які набрали чинності 19 липня 2022 року, не може бути застосована до правовідносин щодо виплати позивачу нарахованої заробітної плати при звільненні, яке мало місце 30 червня 2022 року. За таких обставин, відстуні підстави для відмови у позові у зв`язку з пропуском строків, встановлених ст. 233 КЗпП України. Окрім того,\~суд зазначає,\~що Законом України\~від 30 березня 2020\~року №540-IX\~«Про внесеннязмін\~додеяких законодавчихактів\~України,\~спрямованих на\~забезпечення додаткових\~соціальних та\~економічних гарантій\~у зв`язку\~з поширенням\~коронавірусної хвороби\~(COVID-19)» Кодекс законів про працю доповнено главою\~\~XIX «Прикінцеві положення», відповідно до якої під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені\~статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Пунктом 1\~Постанови КМУ від 9 грудня 2020 р. N 1236\~із наступними змінами і доповненнями вирішено установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 30 квітня 2023р. на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. N 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 р. N 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 р. N 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Отже, на час дії карантину, який тривав до 30 квітня 2023 року строки, передбачені\~статтею 233 КЗпП України\~продовжені. Враховуючи те, що позов задоволено, тому на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 1073,60 грн, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за позовні вимоги про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. На підставі наведеного,

Outcome: approved