Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-03 00:00:00

16.06.2023 року до Київського районного суду м.Харкова надійшла цивільна справа за позовом Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, в інтересах малолітнього [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] та неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , стягнення аліментів на їх утримання. Позов мотивовано тим, що малолітній [PERSON] , неповнолітній [PERSON] перебувають на обліку Служби у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, як діти, які опинилися в складних життєвих обставинах у зв`язку із невиконанням батьками дітей своїх батьківських обов`язків, проживають в родині бабусі та дідуся за адресою: [ADDRESS] .Мати дітей - [PERSON] , померла [INFO] .Батько, [PERSON] , не працює, матеріально дітей не утримує, зловживає алкоголем, неодноразово вчиняв насильство відносно дітей, про що до поліції заявляла бабуся дітей, [PERSON] . Батьки мешкати окремо від дітей за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] проживає за даною адресою з 2005 р. після відбування покарання у місцях позбавлення волі. У зв`язку з тим, що батьки вели асоціальний спосіб життя, зловживали спиртними напоями, поводили себе агресивно, діти вимушені були переїхати на постійне проживання до бабусі та дідуся за адресою: [ADDRESS] . При обстеженні житлово-побутових умов було встановлено, що для дітей створені задовільні умови: в квартирі охайно,санітарно- гігієнічні норми житла задовільні, є окремі спальні місця, місця для навчання, комп`ютер, музичні інструменти. Зі слів бабусі старший онук, [PERSON] , під час воєнного стану виїхав до міста Вінниця, проживає у гуртожитку, навчається онлайн у Харківському професіональному машинобудівному ліцеї. Молодший онук, [PERSON] , часто знаходиться в волонтерському центрі «Пятихатки. БАМ». Волонтер [PERSON] допомагає їй у вихованні та освіті [PERSON]. [PERSON] також повідомила, що [PERSON] у вихованні, утриманні та догляді за дітьми участі не приймає, ніколи не цікавився їх вихованням,розумовим та фізичним розвитком, з дітьми не спілкується, на даний момент місце його знаходження невідоме,останнім часом бродяжить. На виклики до ССД по Київському району [PERSON] не з`являється. За інформацією відділу соціальної роботи по Київському району м. Харкова Харківського міського центра соціальних служб «Довіра» від 13.03.2023, інформації Управління освіти адміністрації Київського району від 06.03.2023,інформації КПП «Міської дитячої поліклініки № 23» діти виховується в родині бабусі та дідуся за адресою : [ADDRESS] . Батько не займається вихованням та утриманням дітей, на телефонні дзвінки не відповідає. За інформацією начальника сектора ювенальної поліції ВП ХРУП № 1 від 15.02.2022 [PERSON] зловживає спиртними напоями, за місцем проживання характеризується з негативного боку. Неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вживання алкогольних напоїв та куріння тютюнових виробів у громадських місцях, а також за невиконання батьківських обов`язків. На підставі вищезазначеного Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , неповнолітнього [PERSON] , [INFO] та стягнути аліменти на їх утримання у розмірі 1/6 частини від усіх видів доходу на кожного з дітей щомісячно, до досягнення кожним з них повноліття. Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова від 17 травня 2023 року відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 11.07.2023 року закрито підготовче провадження у справі. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити. Повідомила, що відповідачу відомо про дату, час та місце судового засідання, просила при винесенні судом рішення врахувати заяву відповідача, щодо визнання позову, подану 11.07.2023. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день , час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно у встановленому законом порядку згідно з вимогами ст. 128 ЦК України за місцем реєстрації, про причини неявки суд не сповістив, 11.07.2023 подав до суду заяву, в якій зазначив, що проти задоволення позовних вимог не заперечує та просить розглядати справу за його відсутності. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України). Крім того, суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16. Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ як джерело права Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 (надалі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. В поняття "розумний строк" розгляду справи, Європейський суд з прав людини включає: складність справи; поведінку заявника; поведінку органів державної влади; важливість справи для заявника. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України згідно зі ст. 9 Конституції України . Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основних свобод" від 17.07.1997 передбачено, що дана Конвенція та Протоколи до неї № 2, 4, 7, 11 є частиною національного законодавства України. Конвенція на відміну від національного законодавства України не запроваджує чітких строків розгляду справи, проте посилання на строк містить ст. 6 Конвенції, яка постулює дефініцію розумного строку розгляду справи. Таким чином, норми ЦПК України щодо строків розгляду справи не узгоджуються з нормами Конвенції про захист прав людини і основних свобод, яка є частиною національного законодавства і має пріоритет над національним законодавством, та із практикою Європейського суду з прав людини, яку суди мають використовувати як джерело права при вирішенні спорів. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України"). Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини, можна дійти висновку, що критерії оцінки розумності строку розгляду справи/заяви має формувати суд, який розглядає справу/заяву. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, розгляду заяви, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, держави (ст. 2 ЦПК України). Тому, суд нагадує, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Шульга проти України"), тим паче, коли вони стосуються інтересів дитини. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Приймаючи рішення по справі, що розглядається, суд виходить з вимог ст. 81 ЦПК України, яка регламентує, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, відповідно до преамбули якої, дитині для повного й гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі ст.9 Конвенції, держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню. Статтею 18 Конвенції про права дитини, передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Крім цього, вказані правовідносини регулюються міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається із Закону України «Про охорону дитинства» від 21.06.2001 року №-2558-ІІІ, а також інших нормативно - правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Судом встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що [PERSON] народився [INFO] , матір`ю якого є [PERSON] , а батьком відповідач [PERSON] . [PERSON] народився [INFO] , матір`ю якого є [PERSON] , а батьком відповідач [PERSON] . Мати дітей, [PERSON] , померла [INFO] , відповідно до свідоцтва про смерть від 05.10.2022, серія [NUMBER] , виданого Відділом Державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). Відповідач [PERSON] звільнився з місць позбавлення волі, згідно довідки Форми Б. За інформацією відділу соціальної роботи по Київському району м. Харкова Харківського міського центра соціальних служб «Довіра» від 13.03.2023, інформації Управління освіти адміністрації Київського району від 06.03.2023,інформації КПП « Міської дитячої поліклініки № 23» діти виховуються в родині бабусі та дідуся за адресою : [ADDRESS] . Батько не займається вихованням та утриманням дітей, не дбає про їх здоров`я, на телефонні дзвінки не відповідає. На виклики до ССД по Київському району [PERSON] не з`являється. Бабуся дітей [PERSON] також повідомила, що [PERSON] у вихованні, утриманні та догляді за дітьми участі не приймає, ніколи не цікавився їх вихованням,розумовим та фізичним розвитком, з дітьми не спілкується, на даний момент місце його знаходження невідоме,останнім часом бродяжить. За інформацією начальника сектора ювенальної поліції ВП ХРУП № 1 від 15.02.2022 [PERSON] зловживає спиртними напоями, за місцем проживання характеризується з негативного боку. Неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вживання алкогольних напоїв та куріння тютюнових виробів у громадських місцях, а також за невиконання батьківських обов`язків. Бабуся дітей [PERSON] також повідомила, що старший її онук [PERSON] , під час воєнного стану виїхав до міста Вінниця, проживає у гуртожитку, навчається он лайн у Харківському професіональному машинобудівному ліцеї. Молодший онук, [PERSON] , навчається у ХСШ №62, волонтери допомагають бабусі у вихованні та освіті онука. Таким чином, відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не докладає ніяких зусиль щоб діти отримали необхідні умови для проживання та розвитку, не виконує своїх обов`язків по утриманню та вихованню дітей. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року, яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України та ст.ст.3,10 ЦПК України, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч.1 ст.164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконання ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Проаналізувавши поведінку відповідача [PERSON] , який своїми дітьми не цікавиться і не дбає про них, в тому числі в період військового стану, суд приходить до висновку, що маючи можливість виконувати свої батьківські обов`язки, змінити ставлення до дітей, отримуючи допомогу по втраті годувальника, прийняти допомогу соціального супроводу, став навмисно ухилятися від спілкування з дітьми, не виявляє ніякого бажання зустрітися з дітьми та утримувати їх. Позбавлення батьківських прав - це крайній захід, однак, це і спосіб захисту прав та інтересів дитини, тому, в даному випадку, суд виходить насамперед з інтересів дитини. Ухилення від виконання юридичного обов`язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Таким чином, наявні ознаки свідомого нехтування відповідачем [PERSON] батьківських обов`язків, що ним визнано у поданій до суду заяві є підставою для позбавлення його батьківських прав. Виходячи з інтересів дітей, неможливо примусити батька виконувати свої обов`язки, якщо він цього не бажає. В ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплено обов`язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст.180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При встановленні розміру аліментів, суд керується вимогами ст.182 СК України та роз`ясненнями, які містяться в п.17 Постанови пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», та вирішуючи питання щодо розміру аліментів враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 183 Сімейного Кодексу України частина заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Пленум Верховного Суду України в п. 17 своєї Постанови від 15.05.2006 року №3 роз`яснив судам, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Позивач звернувся до суду з даним позовом в інтересах дітей, з вимогою щодо стягнення на утримання дітей аліментів у розмірі по 1/6 від всіх видів доходу відповідача на кожну дитину, до досягнення кожним з них повноліття. Стаття 27 Конвенції ООН про права дитини, дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Суд визначає розмір аліментів в кожному конкретному випадку, виходячи з фактичних обставин справи. При визначенні розміру аліментів суд враховує матеріальний стан сторін, стан здоров`я дитини, відсутність на утриманні у платника аліментів інших неповнолітніх дітей та непрацездатних членів сім`ї, наявність на праві власності, володіння та / або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; інші обставини, що мають істотне значення (ст. 182 СК України). Положенням ст. 191 СК України визначено, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Суд звертає увагу сторін, що відповідно до ст. 179 СК аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Отже, суд, виходячи з закріплених ч. 9 ст.7 Сімейного кодексу України принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідності моральним засадам суспільства, а відсутність також доказів, які свідчать про наявність підстав для звільнення від обов`язку утримувати дитину, прийшов до висновку про існування обов`язку у відповідача матеріально утримувати свою дитину. При визначенні розміру аліментів на утримання дитини суд враховує, що відповідач є, працездатною особою, інших осіб на утриманні не має. Доказів на спростування зазначеного до суду не подано. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України - у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що відповідач визнає позовні вимоги в повному обсязі. На думку суду, визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Тому, виходячи з принципу розумності та справедливості, обов`язки батьків щодо утримання дітей, визнання відповідачем позовних вимог, суд погоджується із вимогами позивача та задовольняє їх у повному обсязі, визначивши розмір аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , неповнолітнього [PERSON] , [INFO] в розмірі по 1/6 від всіх видів доходу відповідача,але не менш 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину щомісяця, починаючи з 16.05.2023 року і до досягнення кожною дитиною повноліття. Обставин, які б свідчили про неможливість відповідача сплачувати аліменти саме у такому розмірі, матеріали справи не містять та стороною відповідача не надано. Відповідно до положень ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд звертає увагу, що особливістю даної категорії справи є те, що, враховуючи необхідність забезпечення інтересів неповнолітньої дитини, саме платник аліментів зобов`язаний довести перед судом наявність обставин, які б свідчили про його неспроможність сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі. На підставі п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до вимог Закону України "Про судовий збір", а тому судовий збір необхідно стягнути з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного і

Outcome: approved