Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом у якому просить суд стягнути з [PERSON] на користь позивача суму боргу в розмірі 160218,77 грн., з яких: 144005,00 грн. - сума основного боргу за договором позики, 3077,37 грн. - 3% річних, 13136,40 грн. - сума інфляції. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22.11.2021 між сторонами був укладений Договір позики у формі розписки за умовами якого позивачем було передано відповідачу в борг грошові кошти в сумі 188305,00 грн., зі строком повернення до 22.08.2022. У зазначений строк грошові кошти не були повернуті у повному обсязі, відповідачем було повернуто лише частково борг в розмірі 44300,00 грн.. Позивач неодноразово самостійно звертався до відповідача з проханням повернення коштів. Щодо стягнення 3% річних та індексу інфляції посилається на ст.. 625 ЦК України. Ухвалою суду від 07.07.2022 було прийнято позовну заяву до провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач та його представник в судове засідання надали заяву про розгляд справи без їх участі ти просили при ухваленні рішення врахувати те, що відповідачем під час розгляду вказаного позову було частково сплачено борг в розмірі 6502,80 грн.. Відповідач в судове засідання також надав до суду заяву про можливість розгляду справи без його участі, позовні вимоги визнав. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності з частиною 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню. Встановлено, що 22.11.2021 між сторонами був укладений Договір позики у формі письмової розписки, за умовами якого, [PERSON] було передано у борг [PERSON] грошові кошти в сумі 188305,00 грн., а останній зобов`язався їх повернути до 22.08.2022 щомісячними платежами в розмірі 20000,00 грн.. Судом встановлено, що відповідачем повернуто лише частину боргу у розмірі 44300,00 грн., інша частина в розмірі 144005,00 грн. не повернути у вказані в розписці терміни, таким чином відповідачемне виконано перед позивачем зобов`язання щодо повернення боргу згідно умов Договору, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення зазначених грошових коштів. 03.08.2023 представник позивача адвокат Біла Т.Ю. надала суду клопотання про те, що відповідачем під час розгляду даної цивільної справи було частково сплачено борг на загальну суму 6502,80 грн., а саме: 13.06.2023 - 3000,00 грн., 08.07.2023 - 3502,80 грн.. Просили суд врахувати часткову оплату боргу при ухваленні рішення. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1ст. 1046 ЦК України). Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, договір позики як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та 11 листопада 2015 року в справі № 6-1967цс15. З наявної в матеріалах справи розписки від 22.11.2022 вбачається, що відповідач зобов`язався повернути отриманий ним борг в сумі 188305,00 грн. позивачу до 22.08.2022 щомісячними платежами в розмірі 20000,00 грн.. Відповідно до ст.526,530 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов`язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін. У частині ч.1 ст. 527 ЦК України сформульоване загальне правило, відповідно до якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Зобов`язання з повернення коштів позивачу відповідач підтвердив своїм підписом. Правовою позицією, що висловлена у постанові Верховного суду України від 25.06.2014 року у справі №6-25цс14 підставою застосування відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. 28 березня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання поза межами строку дії договору права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. При обрахунку 3 % річних за основу береться розмір простроченої суми, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Отже, позивач має право на отримання 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання. Розрахунок 3 % річних проводиться за наступною формулою: розмір боргу, помножується на кількість днів прострочення грошового зобов`язання, помножується на 3, ділиться на 100 та ділиться на 365 (днів у році). Таким чином, через не виконання Відповідачем своїх зобов`язань, сума 3% річних за весь період прострочення, починаючи з 23.08.2022 (день, наступний за вказаним у договорі та розписці днем повернення суми боргу), на всю прострочену суму заборгованості Відповідача перед Позивачем, що становить 3077,37 грн., згідно наведеного розрахунку, який, після вивчення судом відповідає вимогам закону та підлягає застосуванню. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Таким чином, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Таким чином, оскільки предметом грошового зобов`язання за вказаним договором позики є грошова одиниця України - гривня, сума інфляції за весь період прострочення, починаючи з 23.08.2022 (день, наступний за вказаним у договорі та розписці днем повернення суми боргу), на всю прострочену суму заборгованості відповідача перед позивачем становить 13136,40 грн., згідно наведеного розрахунку, який, після вивчення судом відповідає вимогам закону та підлягає застосуванню. Щодо стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, суд також керувався висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц. Таким чином, зважаючи на визнання боргу відповідачем з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, рахуючи також те, що відповідачем під час розгляду справи здійснювалось часткове погашення боргу (6502,80 грн.), та враховуючи наведені норми законодавства, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. З огляду на викладене, з відповідача слід стягнути 153715,97 грн. боргу, який враховано з частковим погашенням, та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1602,20 грн..

Outcome: approved