Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-02 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що вона на підставі свідоцтва про право на спадщину від 20.01.2000 року є власником 66/100 частин домоволодіння по [ADDRESS] . Власником інших 34/100 частин домоволодіння був [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 12.12.1967 року. У вказаному будинку вона проживає з 1974 року. З цього часу [PERSON] за домовленістю із нею передав їй свою частину в користування, оскільки за його частиною потрібно доглядати, робити ремонтні роботи тощо, а він не в змозі вже це робити і йому потрібна допомога, оскільки родичі [PERSON] не виявляли турботи і жодним чином не допомагали йому. Таким чином, вона користувалась усім домоволодінням, слідкувала за будинком, проводила ремонті роботи з 1974 року. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті в належній останньому частині домоволодіння ніхто не проживав, крім позивачки та її сім`ї. Спадщину ніхто не приймав та позивачка продовжувала вільно користуватись усім будинком. Вона ніколи не приховувала факт знаходження будинку в її володінні, проживала в ньому з 1974 року та була зареєстрована в будинку з 1988 року. Близькі родичі, сусіді знали про те, що вона завжди проживала в будинку та користувалась частиною, що належала [PERSON] . Вона добросовісно сплачує за спожиті комунальні послуги та платежі за землю. В частині будинку, що належала [PERSON] нею було проведено опалення та світло. 26.04.2019 року, отримавши витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вона дізналась, що власником 34/100 частин будинку по [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого нотаріально 14.10.1991 року. Вказаний договір дарування не міг бути укладений [PERSON] , оскільки останній помер за п`ять років до його укладення. За весь час проживання в будинку з 1974 року позивачка жодного разу не бачила та не чула про [PERSON] . З цього приводу позивачкою подано позов до суду про визнання договору дарування недійсним. Посилаючись на вказані обставини, добросовісне та відкрите володіння 34/100 частинами домоволодіння по [ADDRESS] більше 30 років, позивачка просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на вказану частину домоволодіння. Під час підготовчого судового засідання позивачка збільшила свої позовні вимоги та просила також скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора КП «Бюро технічної інвентаризації» Дніпровської районної ради Дніпропетровської області, індексний номер - 45808659, від 05.03.2019 року, а також скасувати в реєстрі запис 30556045 про державну реєстрацію права власності на 34/100 частини домоволодіння [ADDRESS] за [PERSON] . Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 12.08.2019 року позов було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні. Ухвалою від 16.08.2019 року було задоволено заяву представника позивачки про забезпечення позову. Ухвалою від 12.02.2020 року провадження по справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №203/2630/19. Ухвалою від 05.01.2022 року провадження по справі було поновлено та її призначено до подальшого розгляду у підготовчому засіданні. Протокольною ухвалою суду від 12.10.2022 року було прийнято уточнену позовну заяву про збільшення позовних вимог. Протокольною ухвалою суду від 20.01.2023 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивачка підтримала позов та посилаючись на викладені в ньому та уточненій заяві підстави, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В подальші судові засідання позивачка не з`явилась, надавши заяву про розгляд справи без її участі. Представник відповідача в наданому відзиві та поясненнях під час розгляду справи заперечував проти позову в частині визнання за позивачкою права власності на 34/100 частини домоволодіння [ADDRESS] , що належали померлому співвласнику [PERSON] , посилаючись на відсутність передбачених ст.344 ЦК України підстав для цього. Також зазначив, що за відсутності інших спадкоємців після померлого [PERSON] спірний об`єкт нерухомого майна повинен бути визнаний відумерлою спадщиною. В частині скасування державної реєстрації права власності на спірне майно за [PERSON] позовні вимоги підтримав з огляду на незаконність набуття права власності останньою на спірне майно, що встановлено рішенням суду у справі №203/2630/19, що набрало законної сили. Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши доводи, викладені останніми в заявах по суті справи та дослідивши матеріали останньої, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, зокрема технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок по [ADDRESS] , виготовленого станом на 28.12.2018 року, що останній складається з житлового будинку літ.А-1, загальною площею 128,3 кв.м, житловою площею 98,8 кв.м, господарських будівель та споруд: літ.Б - вбиральня, літ.Г - сарай, №1-5 - огорожа, №6 - водоколонка. Позивачка [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.01.2000 року є співвласником 66/100 частин вказаного вище домоволодіння, до складу яких відноситься квартира [ADDRESS] . В свою чергу [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 12.12.1967 року був співвласником інших 34/100 частин домоволодіння по [ADDRESS] , до складу яких відноситься квартира [ADDRESS] , загальною площею 43,6 кв.м, житловою площею 20,1 кв.м. Вказане підтверджується відповідними копією свідоцтва про право на спадщину від 20.01.2000 року; витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; довідкою КП «ДМБТІ» ДОР від 15.05.2019 року, копією договору купівлі-продажу від 12.12.1967 року. Відповідно до довідки №3808 від 02.07.2019 року Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, а також відомостей домової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку [ADDRESS] , вбачається, що у вказаному домоволодінні були зареєстровані та проживали позивачка [PERSON] (зареєстрована з 02.12.1988 року), її чоловік - [PERSON] , їх донька - [PERSON] , а також співвласник [PERSON] . Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] . Після смерті останнього спадщину ніхто не прийняв. Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно п.8 Прикінцевих та перехідних положень діючого ЦК України, що набув чинності з 01.01.2004 року, правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст.2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст.344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 ч.3 ст.344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст.344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01.08.2018 року у справі №201/12550/16-ц (провадження №61-19156 св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291 гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом ч.1 ст.344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15.11.2022 року у справі №293/1061/21 (провадження №61-4347 св22). Як встановлено судом та вбачається із досліджених по справі доказів, позивачка [PERSON] з 1974 року по теперішній час проживала та з 02.12.1988 року була зареєстрована у домоволодінні по [ADDRESS] (квартира [ADDRESS] , що становить 66/100 часток домоволодіння). 20.01.2000 року набула права власності на вказану частину домоволодіння. [PERSON] з 12.12.1967 року по день смерті [INFO] був власником інших 34/100 частин (квартира [ADDRESS] ) домоволодіння по [ADDRESS] . Після смерті останнього жодна особа із заявами про прийняття спадщини не зверталась та фактично спадщину не прийняла. Дніпровська міська рада з моменту смерті [PERSON] 02.02.1986 року та по день звернення позивачки до суду з позовом 09.08.2019 року, тобто на протязі 33-х з половиною років з заявами про визнання спадщини відумерлою не зверталась. Таким чином, позивачка, як співвласник домоволодіння [ADDRESS] , що складається із одного будинку, до складу якого входять квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] , після смерті співвласника [PERSON] 02.02.1986 року фактично вступила в управління домоволодінням в цілому, згідно долучених квитанції оплачувала комунальні послуги, податки на землю. Місце фактично проживання та реєстрації не змінювала. Також суд враховує, що про укладення начебто договору дарування від 14.10.1991 року між [PERSON] та [PERSON] позивачка дізналась в квітні 2019 року після отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При цьому, державна реєстрація права власності на [PERSON] згідно цього договору на частину спірного домоволодіння була проведена в березні 2019 року. В липні 2019 року [PERSON] до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська було подано позов до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування від 14.10.1991 року (справа №203/2630/19), який було задоволено постановою Дніпровського апеляційного суду від 25.03.2021 року, що набрала законної сили. З огляду на це та положення ст.344 ЦК України строк набувальної давності не переривався. Таким чином, суд вважає доведеним позивачкою факту добросовісного, відкритого та безперервного користування 34/100 частинами (квартира [ADDRESS] ) домоволодіння [ADDRESS] , що належали померлому [INFO] співвласнику [PERSON] з моменту смерті останнього. При цьому, з огляду на положення п.8 Прикінцевих та перехідних положень діючого ЦК України, суд враховує такий строк з 01.01.2001 року, що станом на момент звернення позивачки до суду з даним позовом становить більше 18 років. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про наявність передбачених ст.344 ЦК України підстав для задоволення позову та визнання за позивачкою право власності за набувальною давністю на 34/100 частини (квартира [ADDRESS] ) домоволодіння [ADDRESS] , що в цілому складається з житлового будинку літ.А-1, загальною площею 128,3 кв.м, житловою площею 98,8 кв.м, з господарчими будівлями та спорудами літ.Б, Г, №1-5, №6. Враховуючи, що судовим рішенням у цивільній справі №203/2630/19 було визнано недійсним договір дарування 34/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , а також визнання права власності на вказану частину за позивачкою, суд, з урахуванням положень ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», також вважає обгрунтованою та такою, що підлягає задоволенню вимогу про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора КП «Бюро технічної інвентаризації» Дніпровської районної ради Дніпропетровської області Вусика М.О., індексний номер - 45808659, від 05.03.2019 року, про державну реєстрацію права власності на 34/100 частини домоволодіння [ADDRESS] за [PERSON] (номер запису про право власності - 30556045, дата державної реєстрації 01.03.2019 року). В частині скасування запису про державну реєстрацію права власності в задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки останні не відповідають положенню ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», є неналежним та не ефективним способом захисту порушеного права. У відповідності до ст.141 ЦПК України та пропорційно до задоволених позовних вимог на користь позивачки слід стягнути з відповідачки [PERSON] судовий збір в сумі 992 грн. 40 коп., з Дніпровської міської ради - в сумі 2374 грн. 48 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial