Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-01 00:00:00

У листопаді 2022 року адвокат Василівська І.Ю. в інтересах [PERSON] (далі позивач-1) та [PERSON] (далі позивач-2) до [PERSON] (далі - відповідач) звернулась до Подільського районного суду м. Києва з позовом про стягнення боргу, в якій просила стягнути з відповідача на користь позивачів в рівних частках борг за договором позики (розпискою) від 01.03.2019 р. в розмірі 10 000 доларів США, та 3% річних в розмірі 515,78 дол. США та судові витрати. Позовна заява обґрунтована тим, що 01.03.2019 відповідач взяла у позивачів у борг грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США, на підтвердження даних зобов`язань відповідач власноручно написала розписку від 01.03.2019. Умовами написаної [PERSON] розписки від 01.03.2019 передбачено, що вона зобов`язалась зробити її сина, [PERSON] , одним із власників 50% її квартири протягом 2 років до 01.03.2021. У випадку, якщо вона не виконає її зобов`язання перед позивачами, зобов`язалась повернути суму у розмірі 10 000 доларів США. [PERSON] є сином позивача-1 та відповідача, а також онуком позивача-2. У зв`язку з тим, що зобов`язання, передбачені розпискою, [PERSON] виконані не були, 30.03.2021 позивачі на її поштову адресу направили претензію з вимогою сплатити борг у розмірі 10 000 доларів США, яку згідно отриманої інформації із сайту Укрпошти остання отримала 03.04.2021, однак вказані гроші не повернула. 01.09.2022 року позивачами було повторно направлено претензію з вимогою сплатити борг, однак і на дану претензію [PERSON] жодним чином не відреагувала, що стало підставою для звернення із позовом до суду. У зв`язку з викладеним, представник позивачів просить суд стягнути з [PERSON] на їх користь в рівних частках борг за договором позики (розпискою) від 01.03.2019 в розмірі 10 000 доларів США, 3% річних в розмірі 515,78 доларів США; витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13 500 грн кожному, а також стягнути судовий збір. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 грудня 2022 року головуючим суддею у справі визначено суддю Головчака М.М. 07 грудня 2022 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 21 березня 2023 року представником відповідача - адвокатом Конопатом М.І. подано відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що відповідач заперечує проти позову в повному обсязі та вказує, що [PERSON] грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США не отримувала, а розписка від 01.03.2019 була написана нею під тиском та погрозами у зв`язку з вимогою позивачів батька [PERSON] - [PERSON] та бабусі [PERSON] щодо участі в матеріальному забезпеченні спільного сина та внука. Зазначає, що розписка була написана під тиском брата позивача [PERSON] - [PERSON] [INFO] в місті Києві в кафе в районі метро Деміївська, що позивачі не були присутні при написанні розписки, текст розписки надиктував [PERSON] , який сам і зазначив, що був свідком при написанні розписки, але не вказав чи був свідком при передачі грошей, в розписці не зазначено, яку суму в іноземній валюті передає в борг позивач [PERSON] та [PERSON] . Також вказує, що розписка не підтверджує передачу позивачами коштів у борг і обов`язок відповідача [PERSON] їх повернути. Претензія від 01.09.2022 позивачами не направлялася, вони не мають доказів про її направлення та отримання, позивачі подали до суду стару форму претензії від 30.03.2021, з минулого судового провадження №758/8354/21, в якому головуючий суддя Петров Д.В. надав вказаному доказу правову оцінку. Крім того, представник відповідача зазначив, що відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України борг має бути повернутий протягом 30 днів від дня пред`явлення позикодавцями вимоги, але позивачі не скористалися вказаною нормою та втратили право на звернення про стягнення коштів, чим пропустили строк позовної давності, оскільки позивачі мали звернутися до суду за захистом 03.05.2021, через місяць після отримання відповідачем претензії від 30.04.2021. Також представник [PERSON] вказав на відсутність доказів, що саме [PERSON] чи уповноважена ним особа, чи інший позивач [PERSON] перерахували своєму представнику гонорар за надання правової допомоги через банківську установу, чи інше. У зв`язку із чим у задоволенні позову просив відмовити. 04 квітня 2023 року представником позивача-1 [PERSON] , адвокатом Пилюченко І.Г., подано відповідь на відзив, в якому зазначено, що позивачі усно доручили [PERSON] передати відповідачу в борг грошові кошти у розмірі 10 000,00 доларів США для купівлі квартири та оформлення [PERSON] співвласником придбаної квартири із часткою у розмірі 50% спільного з позивачем-1 сина - [PERSON] , [INFO] , та взяти у неї розписку про отримання цих грошових коштів із зобов`язанням з її боку оформити спільного сина - [PERSON] , [INFO] , співвласником придбаної квартири у розмірі 50%, що [PERSON] і виконав, передавши [PERSON] грошові кошти у розмірі 10 000,00 доларів США, а відповідач власноруч написала розписку від 01.03.2019 про отримання від позивачів у борг грошових коштів, при цьому відповідач зазначила в цій розписці, що якщо вона не виконає свою обіцянку щодо оформлення спільного сина позивача-1 та її співвласником квартири до 01.03.2021, зобов`язується повернути позивачам суму в розмірі 10 000 доларів США, і тільки у випадку виконання [PERSON] зобов`язань щодо оформлення співвласником квартири сина, ця розписка анулюється та сума боргу не повертається. Також представник позивача-1 вказала, що відповідач до 01.03.2021 не зробила співвласником квартири сина [PERSON] , а отже має місце невиконання відповідачем зобов`язань перед позивачами щодо повернення боргу. Зазначає, що зі змісту розписки від 01.03.2019 вбачається, що [PERSON] отримала в борг від позивачів суму у розмірі 10 000,00 доларів США, що розписка підтверджує факт укладення договору позики між сторонами, була складена відповідачем особисто, її текст, суть та умови безсумнівно були їй відомі і зрозумілі. Вказує, що доводи представника відповідача про те, що розписка повинна видаватися окремо боржником кожному позикодавцю є безпідставним, оскільки ЦК України не забороняє видачі (складанню) боржником розписки двом та більше позикодавцям, яка посвідчує факт передання боржнику коштів двома позикодавцями. Крім того, представник позивача-1 зазначає, що як вбачається із опису вкладення до поштового відправлення із штрихкодовим ідентифікатором 0306600250860, в якому позивачі направили відповідачу претензію від 30.03.2021 про повернення боргу, на описі є підпис працівника АТ «Укрпошта» та проставлений штемпель із датою відправлення цього поштового відправлення, на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення із штрихкодовим ідентифікатором 0306600250860 є особистий підпис відповідача, що підтверджує факт отримання нею 03.04.2021 претензії від 30.03.2021, позивачами було надано доказ отримання відповідачем претензії - роздруківка відомостей з сайту АТ «Укрпошта» hпро вручення відповідачці поштового відправлення. 01.09.2022 позивачами було повторно направлено претензію відповідачці, що підтверджується описом вкладення до поштового відправлення із штрихкодовим ідентифікатором 1310101784714 та фіскальним чеком, при цьому позивачі не зобов`язані надавати суду докази отримання [PERSON] претензій, оскільки отримання поштової кореспонденції є активною дією з її боку та залежить виключно від її волі та бажання/небажання отримувати поштову кореспонденцію, при цьому позивачі не мають її спонукати до отримання поштової кореспонденції. Також зазначила, що головуючим суддею Подільського районного суду м. Києва Петровим Д.В. у справі №758/8354/21 не досліджувалася ані претензія від 30.03.2021, ані докази її направлення та судом не надавалася їм оцінка, оскільки позовна заява позивачів про стягнення з відповідача боргу у справі №758/8354/21 залишена без розгляду на підставі відповідної заяви представника позивачів від 02.12.2021. Щодо пропуску позивачами строку позовної давності для звернення до суду із позовом, представник позивача-1 зазначила, що строк позовної давності не сплив, оскільки у зв`язку із тим, що [PERSON] не зробила до 01.03.2021 спільного сина співвласником квартири у розмірі 50%, то саме 02.03.2021 відповідач була зобов`язана повернути позивачам грошові кошти у розмірі 10 000,00 доларів США і з цієї дати починає обраховуватися строк позовної давності, який на час розгляду справи в суді ще не сплив. У судовому засіданні позивач-2 - [PERSON] повідомила суду, що грошові кошти у розмірі 10 000,00 доларів США вона разом із сином - [PERSON] позичила відповідачу з умовою оформлення її онука - [PERSON] співвласником квартири, грошові кошти на прохання позивачів передав відповідачу її другий син - [PERSON] , тому що її старший син - позивач-1 є інвалідом 1-ої групи і не може пересуватися, оскільки прикутий до ліжка, а вона 01.03.2019 перебувала зі своїм старшим онуком, [PERSON] , матір`ю якого є відповідач та який також є інвалідом, на реабілітації поза місцем постійного проживання. Також [PERSON] вказала, що розписку [PERSON] написала сама. Представник позивача-1 повідомила суду, що позивачі попросили [PERSON] (рідного брата позивача-1 та сина позивача-2) передати [PERSON] у борг грошові кошти у розмірі 10 000,00 доларів США та взяти з неї розписку про отримання цих грошей. Грошові кошти передавалися відповідачу з умовою - [PERSON] мала оформити до 01.03.2021 співвласником квартири молодшого сина позивача-1, [PERSON] . Відповідач не виконала до 01.03.2021 свої зобов`язання щодо оформлення молодшого сина співвласником квартири і була зобов`язана повернути отримані кошти позивачам, чого не зробила, просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, стягнувши з [PERSON] на користь позивачів в рівних частках борг за розпискою від 01.03.2019 в розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США, 3% річних в розмірі 515,78 дол. США та судові витрати. Представник позивача-1 повідомила суду, що відмовляється від заяви про виклик свідка - [PERSON] , оскільки [PERSON] у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України був призваний за мобілізацією на військову службу і не має можливості з`явитися до суду для надання показань про фактичні обставини отримання 01.03.2019 року відповідачем в борг від позивачів грошових коштів у розмірі 10 000,00 доларів США та підтвердити факт написання розписки від 01.03.2019. Представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги позивачів до неї не визнав у повному обсязі, зазначив, що відповідач кошти у розмірі 10 000,00 доларів США не отримувала від позивачів, розписку від 01.03.2019 написала під тиском та погрозами [PERSON] , який є братом позивача-1 та сином позивача-2. Представник відповідача заявив клопотання про: визнання судом обов`язкової явки позивача-1 [PERSON] для надання особистих пояснень в судовому засіданні; перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження до розгляду справи за правилами позовного провадження, мотивуючи це складністю справи та необхідністю виклику свідків; виклик свідків. Представник позивача-1 заперечила проти задоволення судом заявленого представником відповідача клопотання про перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, зауваживши, що справа є малозначною та нескладною. Суд протокольною ухвалою відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження до розгляду справи за правилами позовного провадження. Представник позивача-1 заперечила проти задоволення судом заявленого представником відповідача клопотання про визнання судом обов`язкової явки позивача-1 - [PERSON] для надання особистих пояснень в судовому засіданні та пояснила, що позивач-1 є інвалідом першої групи, який взагалі позбавлений будь-якої можливості пересуватися, оскільки прикутий до ліжка, і представнику відповідача про це достеменно відомо. Представник відповідача заявив клопотання про виклик свідків - [PERSON] , який є чоловіком відповідача та якому вона розповідала про обставини зустрічі 01.03.2019 з братом позивача-1, який є батьком чоловіка [PERSON] та який підвозив 01.03.2019 її машиною до місця зустрічі з братом позивача-1 - [PERSON] у кафе, що розташоване поряд з метро Деміївська . Суд протокольною ухвалою частково задовольнив клопотання представника відповідача про виклик свідків та викликав в судове засідання для допиту свідка: [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні свідок [PERSON] надав показання, що [PERSON] повідомила йому, що ніяких грошей від позивачів у борг не отримувала, а брат позивача-1, [PERSON] , змусив її погрозами написати розписку від 01.03.2019. На запитання суду, чи зверталася [PERSON] до правоохоронних органів із заявою про вчинення проти неї злочину чи до суду із позовом про визнання правочину (розписки) недійсним, свідок надав відповідь, що вона не зверталася до правоохоронних органів із заявою про вчинення проти неї злочину та не зверталася до суду із позовом про визнання правочину (розписки) недійсним. У судовому засіданні [PERSON] надала суду пояснення, що між нею та позивачем після розірвання шлюбу існує домовленість про відсутність будь-яких претензій один до одного, ніяких грошових коштів у борг від позивачів не отримувала, розписку від 01.03.2019 написала під тиском та погрозами з боку [PERSON] у зв`язку із вимогою позивачів прописати дитину в іншому житлі, просила в позові відмовити. На запитання суду, чи зверталася вона до правоохоронних органів із заявою про вчинення проти неї злочину чи до суду із позовом про визнання правочину (розписки) недійсним, відповідач повідомила, що до поліції не зверталася із заявою про вчинення проти неї злочину, а також та не зверталася до суду із позовом про визнання правочину (розписки) недійсним. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 5 ЦПК України визначено, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позивачами у справі на підтвердження укладення договору позики додано копію письмової розписки від 01 березня 2019 року, яка написана та підписана [PERSON] , мовою оригіналу: «Я, [PERSON] [INFO] паспортные данные [NUMBER] выдан Киэво-Святошинским РО УГМС Украины в Киевской обл. 25 декабря 2014 г. ИН 3191121585. Беру в долг сумму в размере 10 000 тыс. дол. США (десять тысяч долларов США) у [PERSON] 1977 г.р. и [PERSON] . Обязуюсь сделать моего сына [PERSON] одним из собственником 50% моей квартиры в течение 2х лет до 1.03.2021г. В случае, если я не выполню свои обязательства перед моими заемщиками [PERSON] и [PERSON] обязуюсь вернуть сумму в размере десять тысяч долларов США. Когда я выполню свои обязательства (делаю [PERSON] совладельцем 50% моей квартиры), эта расписка онулируется и сумма займа не возвращается. 1.03.2019г. [PERSON] Подпись. ». Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між сторонами правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Згідно з ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. У Постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17 зазначено, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. У Постанові Верховного Суду від 16 червня 2022 року у справі №344/17277/20 зроблений такий висновок: «Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року в справі № 154/3443/18.». Такий саме висновок викладений у Постановах Верховного Суду від 16 червня 2022 року у справі №344/17277/20, від 7 грудня 2022 року у справі №565/12/19 , від 19 грудня 2022 року у справі №754/10390/16. У Постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі №752/13757/16-ц, від 12 листопада 2020 року у справі №154/3443/18 також зроблено висновки про те, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, доводить те, що боргове зобов`язання не виконане. У Постанові Верховного Суду у від 22 березня 2023 року у справі №759/5772/17 зазначено наступне: «Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі №6-996цс17. Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив.». У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зроблено висновки про те, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Зазначення судом у рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність у розумінні суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривнях стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривнях. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) зроблено наступні висновки щодо застосування норм права: «Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки….. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Таким чином, суди зробили правильний висновок про наявність правових підстав для стягнення з [PERSON] на користь позивача боргу у валюті, визначеній договором. Також Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій у частині визначення 3 % річних у доларах США, оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. У цьому випадку Велика Палата Верховного Суду погодилась із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення з відповідача заборгованості саме в іноземній валюті, тобто прострочена сума визначена у розмірі 75 000,00 доларів США, що передбачає і нарахування 3 % річних саме із 75 000,00 доларів США.». Судом в судовому засіданні 02 серпня 2023 року окрім оригіналу розписки від 01 березня 2019 року були досліджені оригінали претензій від 30.03.2021 та від 01.09.2022, надіслані позивачами, а також докази направлення відповідачу цих претензій. Враховуючи те, що [PERSON] не надала як доказів виконання нею зобов`язання, встановленого розпискою - оформлення її сина, [PERSON] співвласником її квартири, так і доказів повернення позивачам боргу, суд критично розцінює наданні нею та її представником пояснення про те, що брат позивача-1 змусив її погрозами написати розписку від 01.03.2019, оскільки на підтвердження цих доводів не надано жодного доказу, до поліції із заявою про вчинення злочину [PERSON] зверталася, із позовом про визнання правочину (розписки від 01.03.2019) до суду також не зверталася. Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. [PERSON] за умовами розписки від 01.03.2019 взяла на себе зобов`язання зробити спільного з позивачем-1 сина, [PERSON] , одним із власників 50% її квартири протягом 2 років до 01.03.2021, а у випадку невиконання цього зобов`язання мала повернути до 01.03.2021 позивачам суму в розмірі 10 000,00 доларів США, отже строк позовної давності для звернення позивачами до суду із позовними вимогами про стягнення з відповідачаборгу за розпискою почав обраховуватися з 01.03.2021 року - дати невиконання відповідачем зобов`язань за розпискою від 01.03.2021, і таким чином, позивачами не пропущено строк позовної давності для звернення до суду із позовом про стягнення боргу за розпискою від 01.03.2019. Отже, судом встановлено наявність заборгованості [PERSON] перед позивачами за розпискою від 01.03.2019 у розмірі 10 000,00 (десять тисяч) доларів США. Заявлена позивачами до стягнення сума 3 % річних за простроченою заборгованістю в розмірі 515,78 (п`ятсот п`ятнадцять) доларів США 78 центів (629 днів прострочення) відповідає положенням ч. 2 ст. 625 ЦК України, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). У частині 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Тому, враховуючи вищезазначені правові позиції Верховного Суду та норми ЦК України, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивачів в частині стягнення з відповідача на користь позивачів в рівних частках суми боргу за розпискою від 01.03.2019 у розмірі 10 000 доларів США. та 3 % річних в розмірі 515,78 дол. США. Також позивачі просили стягнути на свою користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13 500 (тринадцять тисяч п`ятсот) гривень кожному. Відповідно до ч.1,3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать також витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч.1,2 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч.3 ст.137 ЦПК України). Відповідно до ч.ч.4-6 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. У позовній заяві від 21 листопада 2022 року представником позивачів, адвокатом Василівською І.Ю. наведений розрахунок витрат позивачів на правову допомогу адвокатом. Відповідно до умов Договору про надання правової допомоги №42/2 від 08.11.2021 р. розрахунок витрат [PERSON] (позивача-1) на правову допомогу адвоката наступний: усна консультація з вивченням документів та правовий аналіз правочину/розписки - 1 000 грн.; вивчення останніх рішень/судової практики - 1 000 грн.; підготовка позовної заяви, формування додатків, подання документів до суду, подання клопотань, заяв, заперечень до суду - 7 500 грн.; представництво інтересів в суді - 4 000 грн. Всього витрати [PERSON] (позивача-1) на правову допомогу адвоката за Договором №42/2 від 08.11.2021р. становлять 13 500 грн. Відповідно до умов Договору про надання правової допомоги №31 від 19.02.2021р. розрахунок витрат [PERSON] (позивача-2) на правову допомогу адвоката наступний: усна консультація з вивченням документів та правовий аналіз правочину/розписки - 1 000 грн.; вивчення останніх рішень/судової практики - 1 000 грн.; підготовка позовної заяви, формування додатків, подання документів до суду, подання клопотань, заяв, заперечень до суду - 7 500 грн.; представництво інтересів в суді - 4 000 грн. Всього витрати [PERSON] (позивача-2) на правову допомогу адвоката за Договором №31 від 19.02.2021р. становлять 13 500 грн. При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19). Ті самі критерії застосовує і Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Таким чином, з огляду на вищевикладене, враховуючи характер виконаної роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, ціни позову, складності виконаної роботи, критерію необхідності вчинення відповідних дій, значимості таких дій у справі, суд вважає за необхідне частково задовольнити вимоги позивачів щодо стягнення з відповідача на їхню користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 500 грн кожному. При зверненні до суду із позовом [PERSON] , який є інвалідом 1 групи, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» був звільнений від сплати судового збору, судовий збір у розмірі 1 828,00 грн. було сплачено тільки [PERSON] , відтак, оскільки судом задоволено повністю позовні вимоги позивачів в частині стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 10 000,00 доларів США, а тому з [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача-1 сплачений судовий збір за подання позову в розмірі 1 828,00 грн. та на користь держави судовий збір у розмірі 1 828,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial