Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-06 00:00:00

ТОВ «ФК» Ріальто» звернулося до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором, в якому просить: - стягнути заборгованість за Договором № 210225-31979-3 від 25.02.2021р. станом на 16.11.2022 року в розмірі 17808,90 грн., яка складається з: - 3000,00 грн. - заборгованість за кредитом; - 2208,90 грн. - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 1.2. Кредитного договору за ставкою 1,99% за кожен день користування кредитом за період з 25.02.2021 року по 28.02.2021 року (включно); - 12600,00 грн. - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 3.3. Кредитного договору за ставкою 3,5% за кожен день користування кредитом за період з 04.04.2021 року по 01.08.2021 року (включно), відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України; - судові витрати в розмірі 2481,00 грн. та 9000,00 грн. витрат на правову допомогу. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 25.02.2021 між ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» та відповідачем був укладений договір №210225-31979-3, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у розмірі 3000 гривень, строком на 30 днів, шляхом переказу на платіжну картку, емітовану АТ «Укрсиббанк», зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,99% від суми кредиту за кожен день користування та 3,5% від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення кредиту. Договір був укладений в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет https://monetka.com.ua або https://monetka.ua та підписаний електронним підписом з одноразовим ідентифікатором, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». При укладенні договору сторони керувались ч.1 ст. 634 ЦК України. 17.06.2021 між ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» та ТОВ «Фінансова компанія «Ріальто» укладено Договір відступлення права вимоги №17/06/2021-Р/М-3, відповідно до умов якого право вимоги за Договором №210225-31979-3 від 25.02.2021 перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Ріальто». Відповідач взяті на себе зобов`язання по договору не виконав, у зв`язку з чим станом на 16.11.2022 виникла заборгованість у розмірі 17808,90 грн., яка складається з: - 3000,00 грн. - заборгованість за кредитом; - 2208,90 грн. - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 1.2. Кредитного договору за ставкою 1,99% за кожен день користування кредитом за період з 25.02.2021 року по 28.02.2021 року (включно); - 12600,00 грн. - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 3.3. Кредитного договору за ставкою 3,5% за кожен день користування кредитом за період з 04.04.2021 року по 01.08.2021 року (включно), відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, яка в добровільному порядку відповідачем не погашена. 04.08.2023 р. від позивача надійшли додаткові письмові пояснення, в яких вказано, що позивач пред`явив вимогу до відповідача про сплату нарахованих процентів відповідно до п.3.3. Кредитного договору за неправомірне користування кредитом, тобто за порушення грошового зобов`язання, яке не виконане у встановлений строк, що відповідає ч.2 ст. 625 ЦК України. Відповідно до п.3.3 Кредитного договору, у випадку порушення строків повернення Кредиту, встановлених пунктом 1.3. Договору (з урахуванням пролонгації строку дії Договору), Позичальник сплачує Товариству плату за неправомірне користування Кредитом за процентною ставкою - 3,5% від суми несвоєчасно повернутого Кредиту за кожний день користування (річна процентна ставка становить 1277,50%) Кредитом понад строк, зазначений у пункті 1.3 цього Договору. Сторони домовились, що процента ставка визначена в цьому пункті Договору, нараховується відповідно ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України. Правовими позиціями Великої Палати ВС у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18, встановлено що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України; в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Ухвалою суду відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В ухвалі про відкриття спрощеного позовного провадження відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву та роз`яснено право подати заяву з обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. У судове засідання представник позивача не прибув, але скерував до суду заяву про розгляд справи в його відсутність. Представник відповідача у судових засіданнях 15.02.2023 р. та 01.05.2023 вказав, що відповідач визнає позов частково, а саме: визнає суму заборгованості за кредитом - 3000,00 грн., заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п.1.2 кредитного договору за 30 днів (строк, на який брався кредит) в сумі 1791,00 грн. Проценти, нараховані відповідно до п.3.3 договору не визнають, оскільки строк дії договору закінчився, доказів, що він був пролонгований стороною позивача не надано, а додана квитанція на суму 250 грн. не підтверджує факту сплати цих коштів саме відповідачем. Щодо заявленої до стягнення суми витрат на правову допомогу, представник відповідача вважав її завищеною, крім того вказав, що Руденко К.В. отримав кошти за надані послуги як ФОП, а не як адвокат. У подальшому в судове засідання 07.08.2023 р. представник відповідача не з`явився, але скерував заяву про розгляд справи без участі сторони відповідача, в якій вказав, що витрати на правову допомогу вони не визнають, оскільки Руденко К.В. надавав юридичну допомогу позивачу як ФОП, а не як адвокат. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 25.02.2021 року між ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» та [PERSON] було укладено договір №210225-31979-3, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» надало відповідачу кредит у сумі 3000 грн. строком на 30 днів шляхом переказу на його платіжну картку, емітовану АТ «Укрсиббанк», зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,99 % від суми кредиту за кожен день користування та 3,5 % від суми несвоєчасно повернутого кредиту за кожен день користування кредитом понад строк, зазначений у п. 1.3 цього договору. Кредитний договір укладено в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет https://monetka.com.ua та підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» було перераховано на картковий рахунок відповідача позику в розмірі 3000,00 грн, що підтверджується чеком від 25.02.2021 року. Згідно із витягом з інформаційно-телекомунікаційної системи https://monetka.ua, встановлено, що анкета-заява на кредит №765602 від 25.02.2021 року відповідача одобрена 25.02.2021 року о 15:24:45 год. та погоджені умови кредитування: кредит на суму 3000,00 грн., на строк 30 днів, ставка процентів: 1,99 за кожен день користування, річна ставка 726,35 %, платіжна картка позичальника, на яку має бути перерахована сума кредиту: [NUMBER], банк, що випустив картку: АТ «Укрсиббанк». Відповідно до витягу з інформаційно-телекомунікаційної системи https://monetka.ua, хронології дій щодо укладання кредитного договору №210225-31979-3 від 25.02.2021 року встановлено, що 25.02.2021 року сторони вчинили дії для укладення електронного кредитного договору, та 25.02.2021 року о 15:25:45 год. позичальником підписано одноразовим ідентифікатором та відправлено Товариству електронне повідомлення про прийняття пропозиції укласти кредитний договір (акцепт) та кредитні кошти перераховано на картку. З довідки ТОВ «Девелопмент Інновейшинс» №66826 від 11.11.2022 р. встановлено, що смс-повідомлення від альфа-імені «MONETKA» з текстом «Для подтверждения согласия с условиями Договора введите101783» було доставлено на номер [NUMBER] за допомогою сервісу ТОВ «Мобізон» 25.02.2021 року о 15:25:45. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). За правилом частини 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України). Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 9 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 7 жовтня 2020 року № 127/33824/19; від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19. У частині 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України). Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» N 675-VIII від 03.09.2015 року (далі - Закон). Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону). Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до Договору про відступлення права вимоги № 17/06/2021-Р/М-3, Додаткового договору №1 від 12.07.2021 р. до Договору про відступлення права вимоги № 17/06/2021-Р/М-3 від 17.06.2021 р., платіжних доручень від 29.07.2021 р. та 17.08.2021 р., Витягу з Акту приймання-передачі прав № 1 від 17.06.2021 року до Договору відступлення права вимоги, право вимоги за договором №210225-31979-3 від 25.02.2021 року, позичальник [PERSON] , перейшло від ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» до ТОВ «ФК «Ріальто». Нормами п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, підставою заміни кредитора у зобов`язанні є передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Тобто, підставою для заміни сторони, а саме процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, у наслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах. У відповідності до ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, позивач відповідно до умов договору про відступлення прав вимоги є правонаступником у відносинах за кредитним договором № 210225-31979-3 від 25.02.2021, тому має право вимоги до відповідача. Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем до позову, по договору №210225-31979-3 від 25.02.2021 станом на 16.11.2022 р. наявна заборгованість за сумою кредиту в розмірі 3000,00 грн. Дана сума заборгованості визнана та не оспорена стороною відповідача під час розгляду справи, тому суд дійшов висновку, що вимоги про стягнення заборгованості за сумою кредиту в розмірі 3000,00 грн. є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Положеннями ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно п.1.2 договору сторони погодили наступну процентну ставку за користування кредитом 1,99 % від суми кредиту за кожен день ( річна процентна ставка становить 726,35%) користування кредитом у межах строку, визначеного в п. 1.3 цього договору. Згідно п. 1.3 договору строк надання кредиту та строк дії договору становить 30 днів, але в будь-якому випадку строк користування грошовими коштами , наданими у кредит не може становити менше 3 (трьох) календарних днів. Строк надання кредиту може бути подовжений в порядку та на умовах, визначених цим договором. З чеку №390069547 від 26.03.2021 р. щодо сплати комісії за пролонгацію не можливо встановити, що саме відповідачем було сплачено комісію за пролонгацію кредитного договору №210225-31979-3 від 25.02.2021, оскільки дана інформація в документі відсутня. Стороною відповідача під час розгляду справи заперечено факт пролонгації даного кредитного договору. Отже, стороною позивача на доведено суду та не стверджено належними та допустимими доказами, що строк надання кредиту відповідачу за кредитним договором був подовжений (пролонгований). Позивачем заявлена до стягнення заборгованість за нарахованими відповідно до п.1.2 договору процентами за період з 25.02.2021 р. по 28.02.2021 р. в сумі 2208,90 грн. Судом встановлено, що позивачем не обгрунтовано належно ні період, ні нараховану суму відсотків. Представником відповідача під час розгляду справи визнана заборгованість за процентами в сумі 1791,00 грн. Судом встановлено, що відповідач користувався кредитними коштами в сумі 3000,00 грн.; сторонами в договорі погоджено розмір процентної ставки за користування кредитом - 1,99%; строк кредиту становить - 30 днів; тому стягненню підлягає заборгованість за процентами в сумі 1791,00 грн.((3000,00 грн*1,99%)/100%*30днів=1791,00 грн.). У зв`язку з вище викладеним суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення процентів, нарахованих за п.1.2. договору підлягають до часткового задоволення на суму 1791,00 грн. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Порушення відповідачем умов договору є цивільним правопорушенням, оскільки ст. 629 ЦК України встановлюється принцип безумовності та обов`язковості виконання договору. За змістом ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно п. 3.3 договору у випадку порушення строків повернення кредиту, встановлених п.1.3 Договору ( з урахуванням пролонгації дії договору), позичальник сплачує товариству плату за неправомірне користування кредитом за процентною ставкою 3,5% від суми несвоєчасно повернутого кредиту за кожен день користування ( річна ставка становить 1277,50 %) кредитом понад строк, зазначений у п. 1.3 цього договору. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за кредитом, нарахованих унаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань, відповідно до п.3.3. Договору після спливу строку кредитування, є обґрунтованими. Разом із тим, у своїй сталій практиці Верховний Суд зауважує, що справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених ст.3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах ( постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03. 2020 у справі № 902/417/18, від 18.03.2020 № 902/417/18). У пункті 8.38 постанови від 18.03.2020 № 902/417/18 Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання. Ураховуючи наведене суд вважає, що встановлений у п.3.3 Кредитного договору розмір процентів, що нараховані за частиною другою статті 625 ЦК України, не відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності, тому за заборгованість за процентами необхідно зменшити з 12600,00 грн. до 6000,00 грн. Отже, вимоги про стягнення процентів, нарахованих відповідно до п.3.3 договору підлягають до часткового задоволення на суму 6000,00 грн. Щодо вимог про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 1-3 статті 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до правової позиції, викладеної зокрема у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19) витрати на професійну правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Надання позивачу правової допомоги стверджено копією довіреності, виданої 17.06.2022 р. ТОВ «ФК» Ріальто» на ім`я адвоката Руденка К.В., свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, копією акту приймання-передачі наданих послуг №10 від 14.10.2022 р. до договору №02/06/2022 про надання юридичних послуг від 02.06.2022 р., копією платіжного доручення №364 від 11.11.2022 р. Судом встановлено, що загальна сума витрат позивача на правничу допомогу складає 9000,00 грн., що стверджено належними та допустимими доказами, наданими стороною позивача. Дана сума заявлена позивачем до стягнення з відповідача. Відповідачем заявлялося в судовому засіданні 15.02.2022, що дана сума є завищеною, неспівмірною, а в подальшому взагалі не визнана, та заперечена, оскільки послуги надані Руденком К.В , не як адвокатом, а як ФОПом. Суд вважає заявлену суму витрат на правничу допомогу необґрунтовано завищеною, неспівмірною, враховуючи, що дана справа є малозначною, її розгляд здійснюється в спрощеному провадженні, представник позивача - адвокат Руденко К.В. не брав участі в розгляді справи, а скерував до суду заяву про розгляд справи в його відсутність. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення зазначеної вимоги та стягнення з відповідача на користь позивача 4000,00 грн. витрат, понесених на правову допомогу. Під час розгляду справи в суді позивачем понесені витрати у вигляді судового збору за подання позову до суду (ціна позову 17808,90 грн.) у сумі 2481,00 грн. Оскільки вимоги позивача задоволено частково на суму 10791,00 грн. (61%), тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1513,41 грн. у порядку відшкодування коштів по сплаті судового збору.

Outcome: partial