Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-08 00:00:00

І. Стислий виклад позиції сторін: 05.04.2023 року, громадянка [PERSON] (надалі Позивачка) звернулася із позовом до громадянина [PERSON] (надалі Відповідача), про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка посилається на те, що 16.03.2013 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Мостиського районного управління юстиції у Львівській області, про що складено відповідний актовий запис № 7. Зазначає, що рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 22.12.2022 року у цивільній справі №448/373/22 розірвано шлюб між нею та відповідачем. Рішення набрало законної сили 24.01.2023 року. Стверджує,що за час перебування у шлюбі з відповідачем, ними було набуто спільне майно, що станом на час звернення до суду перебуває у спільній сумісній власності, а саме: транспортний засіб марки «Volkswagen Transporter», 2002 року випуску, куз. [NUMBER] , н.з. [NUMBER] , двигун 2,5 л. та земельну ділянку площею 0,165 га, кадастровий номер 4622484000:15:003:0035, цільове призначення: 01.03 для ведення особистого селянського господарства; категорія земель: землі сільськогосподарського призначення; вид використання: для ведення особистого селянського господарства; місце розташування: Львівська область, с. Стрілецьке. Середня ринкова вартість автомобіля, як зазначила Позивачка, становить 283 388,80 гривень, земельної ділянки - 39 500 гривень. Дане майно зареєстроване за відповідачем по справі. Оскільки, майно було придбано сторонами в період шлюбу, позивачка стверджує, що таке належить їм як подружжю на праві спільної сумісної власності, незважаючи, на те що вказаний автомобіль та земельна ділянка були оформлений на відповідача. Позивачка зазначає, що автомобіль марки «Volkswagen Transporter» є неподільною річчю, спільне користування ним є неможливим, фактично автомобіль перебуває у одноособовому користуванні відповідача, є засобом для його пересування та заробітку, відтак просить суд припинити право спільної сумісної власності на вказаний автомобіль, стягнувши на її (позивачки) користь грошову компенсацію 1/2 вартості автомобіля в сумі 141 694,40 грн., що становить 1/2 частки від його вартості. Це ж саме стосується і земельної ділянки, стосовно якої позивачка просить суд стягнути грошову компенсацію 1/2 частки від її вартості, що становить 19 750,00 грн. Також просить суд стягнути з відповідача в її користь понесені судові витрати. 02.05.2023 р. від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву (отриманий та зареєстрований канцелярією суду за Вх.№2403), в якому просив суд позовні вимоги задовольнити частково, тільки в частині стягнення на користь позивача грошових коштів у загальному розмірі 98 411,99 грн. в порядку поділу майна сумісно набутого подружжям під час шлюбу. При цьому зазначає, що немає заперечень щодо вартості земельної ділянки площею 0,165 га, кадастровий номер 4622484000:15:003:0035, оскільки її вартість підтверджена звітом про експертну грошову оцінку земельної ділянки ФОП [PERSON] від 16.02.2023 року. В той же час, відповідач не погоджується із розрахунком вартості спірного автомобіля, зазначеного позивачкою, вважає такий необґрунтованим та проведеним у спосіб, не передбачений чинним законодавством. Так, стверджує, що відповідно до звіту №930/23 про ринкову оцінку автомобіля марки «Volkswagen Transporter», реєстр.номер [NUMBER] , складений 27.04.2023 року та підписаний оцінювачем [PERSON] і директором ТзОВ «Експерт-Сервіс», ринкова вартість вказаного автомобіля становить 157 323,97 грн. Отже, грошова компенсація за частину автомобіля марки «Volkswagen Transporter», н.з. [NUMBER] має становити 78 661,99 грн. Також, не погоджується із зазначеною позивачкою ціною позову (1/2 від вартості спірного майна) - 161 444,40 грн., так як на його думку, вартість від усього спірного майна становить 98 411,99 грн. (19 750 грн. земельна ділянка + 78 661,99 грн. автомобіль), а отже і розмір судового збору повинен становити 1073,60 грн. а не 1614,44 грн. На підставі наведеного просить суд позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково, здійснивши розподіл судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Своїм правом для подачі відповіді на відзив позивачка не скористалася. ІІ. Позиція учасників справи: Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, проте подала до суду заяву (отримано та зареєстровано канцелярією суду за Вх.№4587 від 09.08.2023 року), в якій просить суд справу розглянути у її відсутності, при цьому зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити з підстав, викладених у змісті позовної зави. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак надіслав на адресу суду заяву (отримано та зареєстровано канцелярією суду за Вх.№3330 від 09.06.2023 року), в якій просить суд розгляд справи здійснювати у його відсутності, позовні вимоги визнає частково з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. ІІІ. Процесуальні дії у справі: 13 квітня 2023 року після отримання інформації про місце проживання (перебування) відповідача було постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. 02 травня 2023 року відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву. 09 серпня 2023 року судом постановлено ухвалу про уточнення анкетних даних позивачки. ІV. Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин, що виникли між сторонами, із посиланням на докази, у тому числі й ті, що відхилені судом, а так само оцінка аргументів сторін: Заслухавши пояснення сторін, викладені ними у заявах по суті, дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до такого висновку. Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивачки власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права, пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл. Правосуддя, за своєю суттю, визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені висновки викладено в абзаці десятому пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003. У справі «Belletv.France» Суд зазначив, що "стаття 6 §1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз`яснень, суд, перевіривши порушення прав та обов`язків позивачки [PERSON] , у межах заявлених позовних вимог, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно статті 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо. Виходячи з наведених норм кожна людина має право на сімейне життя, при цьому укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов`язковою умовою для створення їхньої сім`ї. Сім`я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно частин 1 та 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Враховуючи наведені положення, судом встановлено, що сторони з 16.03.2013 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Факти народження та батьківства підтверджуються свідоцтвами про народження дітей серії [NUMBER] та серії [NUMBER] , які містяться в матеріалах судових справ №448/373/22 та №448/374/22. Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 02.08.2022 року у цивільній справі №448/374/22 стягуються з відповідача [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі по 1600 (одній тисячі шістсот) гривень щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі по 1400 (одній тисячі чотириста) гривень щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28.04.2022р. і до досягнення дітьми повноліття. Рішення набрало законної сили 06.09.2022 року та на його підставі позивачці видано виконавчий лист, який долучено до матеріалів справи. Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 22.12.2022 року у цивільній справі №448/373/22 розірвано шлюб між [PERSON] та відповідачем [PERSON] , зареєстрований 16.03.2013 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Мостиського районного управління юстиції у Львівській області за актовим записом №7. Рішення набрало законної сили 24.01.2023 року та ніким зі сторін не оскаржувалося. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як встановлено судом та визнано сторонами, за час перебування в шлюбі, ними придбано спільне майно: земельну ділянку площею 0,165 га, кадастровий номер 4622484000:15:003:0035, цільове призначення: 01.03 для ведення особистого селянського господарства; категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, вид використання: для ведення особистого селянського господарства, місце розташування: Львівська область, с. Стрілецьке та транспортний засіб марки «Volkswagen Transporter», 2002 року випуску, кузов [NUMBER] , реєстр.номер [NUMBER] , двигун 2,5 л. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №299301678 від 14.02.2022 року, інформаційної довідки №5003625096891-10410268982 від 07.02.2023 року та інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, земельна ділянка площею 0, 165 га, кадастровий номер 4622484000:15:003:0035 зареєстрована 10.02.2022 року за відповідачем [PERSON] . Згідно звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки від 16.02.2023 року, який суд вважає належним та допустимим доказом у справі, оскільки складений та підписаний уповноваженим суб`єктом - ФОП [PERSON] , який має сертифікат суб`єкта оціночної діяльності за [NUMBER], виданий ФДМУ від 22.09.2022 року, ринкова вартість вказаної земельної ділянки складає 39 500 грн. Як вбачається із довідки ТСЦ МВС №4644 від 08.06.2022 року за №31/13-3, за відповідачем [PERSON] 21.12.2018 року зареєстровано транспортний засіб марки «Volkswagen Transporter», 2002 року випуску, кузов [NUMBER] , реєстр.номер [NUMBER] , двигун 2,5 л. Як вбачається зі змісту позовної заяви, вартість автомобіля визначена позивачкою на основі даних щодо вартості ідентичних автомобілів на сайті https://auto.ria.com/uk/, згідно яких середня вартість автомобіля марки «Volkswagen Transporter», рік випуску 2002, становить 283 388,80 грн. Згідно звіту №930/23 про ринкову оцінку автомобіля «Volkswagen Transporter», д.н.з. [NUMBER] від 27.04.2023 року, складений ТзОВ АК«Експерт-Сервіс», ринкова вартість вказаного автомобіля складає 157 323,97 грн. Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України. У справі, яка розглядається судом, спір стосується поділу спільного майна подружжя. Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Суд зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20 (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19 (пункт 63)). Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. Суд констатує, що ні виділу в натурі, ні визначення порядку користування вказаним спірним майном сторонами здійснено не було. Згідно статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Також, відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Крім цього, суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)). Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивачки з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту. Як з`ясовано судом, відповідач не заперечує, що спірний транспортний засіб та земельна ділянка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, що додатково визнання судом даного за відсутності спору, не потребує. На час слухання справи, автомобіль та земельна ділянка знаходяться у відповідача, який в свою чергу погоджується на компенсацію замість частки у праві спільної сумісної власності на вказане майно. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до частини 2 статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Згідно з нормами статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд звертає увагу сторін, що автомобіль марки «Volkswagen Transporter» безумовно є річчю неподільною. Також недоцільним є залишення автомобіля у спільній власності і надалі, оскільки встановлення спільного режиму користування автомобілем неможливе, виходячи з того, що сторони припинили спільне проживання і ведення спільного побуту, і їх стосунки на даний час є конфліктними і можуть розглядатись як такі, що унеможливлюють досягнення згоди з приводу користування спільним автомобілем. Тому доцільним є здійснити поділ спільного майна саме у такий спосіб, про який просить позивачка, і за яким неподільна річ залишається одному з співвласників зі стягненням з нього на користь іншого співвласника грошової компенсації у розмірі вартості його частки і з подальшим (після сплати компенсації) припиненням спільної власності. При вирішенні питання про доцільність залишення автомобіля саме відповідачу зі стягненням з нього грошової компенсації на користь позивачки, суд бере до уваги, що такий позов заявила позивачка, яка тим самим виявила згоду на припинення її права власності на вказане майно з отриманням замість нього грошової компенсації. Суд враховує, що відповідач не заявив зустрічної вимоги про поділ автомобіля у протилежний спосіб, тобто шляхом передачі автомобіля у власність позивачки і стягненням з нею на його користь грошової компенсації, тому такий варіант поділу неподільного майна судом розглядається як такий, що виходив би за межі позовних вимог. Суд також враховує, що відповідач користується даним автомобілем після припинення сімейних стосунків, і що він має право керування транспортним засобом, тому доцільним є залишити автомобіль саме йому. Це саме стосується і земельної ділянки площею 0,165 га, кадастровий номер 4622484000:15:003:0035, оскільки як достеменно з`ясовано судом в судовому засіданні, позивачка висловила волевиявлення отримати грошову компенсацію за частку земельної ділянки з подальшим припиненням спільної власності на вказане майно, а відповідач, в свою чергу не заперечив з приводу поділу земельної ділянки в протилежний спосіб. Вказана позиція сторін сприймається судом як фактична згода відповідача [PERSON] , на поділ земельної ділянки у зазначений позивачкою спосіб, а отже відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання, що узгоджується із пунктом 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21). Таким чином позовні вимоги позивачки в цій частині обґрунтовані і підлягають задоволенню, а саме: автомобіль та земельна ділянка мають бути залишені у власності відповідачу, у якого і перебувають на даний час, а з нього на користь позивачки має бути стягнута грошова компенсація у розмірі вартості частки позивачки у вказаному майні. Такий поділ, на переконання суду, відповідає вимогам ч.2 ст.364 ЦК України та ч.2 ст.71 СК України. Щодо визначення розміру грошової компенсації, то суд виходить з наступного. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 №11). У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (постанова Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22)). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував на необхідності застосування певних стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає відповідний розподіл та покладання тягаря доказування на сторони певним чином. Одночасно згаданий принцип не передбачає обов`язок суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 757/15585/20. З наданих позивачкою суду доказів, а саме звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки вбачається, що вартість земельної ділянки площею 0,165 га, кадастровий номер 4622484000:15:003:0035, цільове призначення: 01.03 для ведення особистого селянського господарства; категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, вид використання: для ведення особистого селянського господарства, місце розташування: Львівська область, с. Стрілецьке станом на дату оцінки 16.02.2023 року становить 39 500,00 грн. Аналізуючи наведені норми закону, факти та докази, суд дійшов висновку, що придбана сторонами під час шлюбу земельна ділянка площею 0,165 га, кадастровий номер 4622484000:15:003:0035 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу шляхом стягнення з відповідача грошової компенсації в розмірі вартості частини цієї земельної ділянки, що становить суму в розмірі 19 750 грн. Суд враховує, що усупереч вимог статей 12, 81 ЦПК України, відповідачем будь-яких належних та допустимих доказів придбання спірної земельної ділянки за свої особисті кошти суду не надано, крім того, відповідачем в ході розгляду справи не спростовано оцінку вартості земельної ділянки, надану позивачкою, та будь-яких доказів на підтвердження іншої ринкової вартості земельної ділянки суду з боку відповідача надано не було. Тобто, інша вартість, відмінна від вартості, яка зазначена позивачкою, - відповідачем не вказана, у відзиві на позов відповідач погодився із визначеною експертним висновком вартістю земельної ділянки. Що стосується визначення розміру грошової компенсації за придбаний у шлюбі автомобіль марки «Volkswagen Transporter», (рік випуску - 2002, номерний знак - [NUMBER] ), то позивачка обґрунтовує його виключно на основі даних щодо вартості ідентичних автомобілів на сайті https://auto.ria.com/uk/. Однак, на переконання суду, такі відомості не можуть належним чином підтверджувати вартість конкретного транспортного засобу, а тим більше слугувати підставою для стягнення компенсації за половину його вартості, оскільки встановлення таких обставин, що входять до предмета доказування, потребує наявності спеціальних знань та можуть підтверджуватися висновком експерта. Майновий позов (позов майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці. Тобто будь-який майновий спір має ціну, а категорію майнових спорів складають, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми його використання на договірній чи позадоговірній основі. Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що не піддається грошовій оцінці. Такий висновок зроблено у посгазові Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 916/1220/17. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.08.2020 у справі № 910/13737/19 зазначено, що будь-який майновий спір має ціну. Різновидами майнових спорів є, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми на володіння майном і будь-які форми використання останнього. Наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися у ціні заявленого позову (пункт 8.12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2019 у справі № 907/9/17, провадження № 12-76гс18). Згідно ст. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутності - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Дійсна вартість майна визначається згідно вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Документом, який підтверджує вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання відповідно до договору є звіт про оцінку майна, висновок про вартість майна є його невід`ємною частиною (стаття 12 Закону). Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання відповідно до договору є звіт про оцінку майна, який підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності. За приписами абз.3 п.1 розділу ІІІ Порядку ведення єдиної бази даних звітів про оцінку, затвердженого наказом Фонду державного майна України 17.05.2018 №658, строк дії звіту про оцінку не може перевищувати шість місяців з дати оцінки, шо зазначається в такому звіті. Суд наголошує, що тягар доказування вартості майна несе позивачка. В якості доказу вартості майна суду можуть бути надані договори купівлі-продажу цього майна, відомості про його залишкову балансову вартість, звіт про оцінку майна, витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, довідки про ринкову вартість майна в даній місцевості. Так, згідно долученого до відзиву на позовну заяву відповідачем звіту №930/23 дійсна ринкова вартість автомобіля марки «Volkswagen Transporter», 2002 року випуску, кузов [NUMBER] , реєстр.номер [NUMBER] , станом на 27.04.2023 склала 157 323,97 грн. Отже, для визначення вартості автомобіля і відповідно для визначення розміру грошової компенсації суд бере до уваги вказаний висновок експертизи, адже підстав не вірити експерту, що надав висновок, рівень знань, кваліфікацію і право на зайняття даним видом діяльності якого підтверджено відповідними документами у суду не має. Також суд враховує, що експертом у даній експертизі вартість автомобіля визначена на кінець квітня 2023 року, тобто найбільш наближено у часі до розгляду справи і ухвалення даного рішення, що буде більше відповідати змісту закону щодо поділу майна шляхом сплати компенсації, і самому змісту поняття компенсації, яка означає дійсну відповідність розміру компенсації вартості майна, за яке вона сплачується, і є реальним відшкодуванням грошима за майно (обміном рівнозначних величин). При цьому, суд бере до уваги, що позивачка [PERSON] , не скористалася наданій їй процесуальним законом правом на звернення до суду з клопотанням про призначення судової експертизи з метою визначення дійсної вартості спільного сумісного майна подружжя. Відтак, в позовній заяві позивачка просила стягнути компенсацію за автомобіль у розмірі 141 694,40 грн., виходячи з вартості автомобіля 283 388,80 грн., але такої вартості автомобіля вона не довела; посилання на інформацію з інтернет ресурсів щодо пропозицій для продажу аналогічних автомобілів - не є тим аргументом, який заслуговує на увагу і не є належним доказом для підтвердження вартості конкретного майна. Після ознайомлення із звітом №930/23 про ринкову оцінку автомобіля, позивачка не зменшила розміру позовних вимог, наполягала на стягненні вказаної компенсації в сумі 141 694,40 грн., посилаючись на те, що за період після припинення сімейних стосунків відповідач користується автомобілем, і це має бути їй компенсовано у такий спосіб. Такі вимоги і обґрунтування судом до уваги не беруться як такі, що не відповідають приписам чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, а питання про відшкодування інших збитків або неотриманої вигоди позивачкою у межах даної справи не порушувалось, і є за межами розгляду даної справи про поділ майна між співвласниками. На переконання суду, яке ґрунтується на безпосередньому вивченні матеріалів справи та дослідженні доказів, позивачка [PERSON] не довела саме такої вартості майна (283 388,80 грн.), з якої б могла бути визначена компенсація у сумі 141 694,40 грн., і не довела обставин для збільшення частки дружини, і більш того, не заявила такої вимоги. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] , в цій частині слід задовольнити частково, і стягненню з відповідача на користь позивачки підлягає компенсація в сумі 78 661,99 грн. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Приписами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину суспільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). V. Висновки суду за результатами розгляду даної справи: Згідно статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. На думку суду, у рішенні з`ясовані та повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Враховуючи, що частка позивачки [PERSON] , у спільному майні не може бути виділена в натурі, дане майно є неподільним, спільне володіння і користування ним є неможливим, відповідач [PERSON] погодився на компенсацію вартості частини транспортного засобу та земельної ділянки, а тому суд дійшов до висновку про доцільність визнання за відповідачем права власності на даний транспортний засіб та земельну ділянку, а також припинення права власності позивачки на їх 1/2 частину, з присудженням [PERSON] грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності, яке у зв`язку з вказаним підлягає припиненню. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову частково, з наведених вище мотивів та підстав. Відомості, які б спростовували даний висновок суду відсутні, а інше вирішення спору не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України). Підстави для негайного виконання рішення відсутні. Заходи забезпечення позову по даній цивільній справі не застосовувалися. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами: Згідно ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. ч. 1,2, 3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою судовий збір справляється у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2023 року складає 2684 грн. Порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів затверджено наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 за № 1650/24182 (далі - Порядок). Позивачка за подання вказаної позовної заяви сплатила судовий збір в сумі 1614,44 грн., що підтверджується квитанцією №9301-6541-5426-5287 від 05.04.2023 року, тобто 1 відсоток вартості частини спірного майна оціненого позивачкою на дату звернення до суду, яка становила 161 444 гривень 40 копійок (161 444,40 грн. х 1% = 1614,44 грн.). Однак, суд не погоджується із визначеною позивачкою ціною позову, так як вартість частини спірного майна, з урахуванням звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки від 16.02.2023 року та звіту №930/23 про ринкову вартість автомобіля складає 98 411,99 грн., а тому сума судового збору за подання даного позову, яку б мала сплатити позивачка становить 1073 гривень 60 копійок (98 411,99 х 1%,але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та не більше 3 розмірів прожиткового мінімуму на одну працездатну особу = 1073,60). Таким чином сплачений позивачкою судовий збір у більшому розмірі в сумі 540 гривень 84 копійки має бути повернутий із державного бюджету. Отже, позивачкою понесені судові витрати по сплаті судового збору на суму 1073,60 грн., суд задовольнив позов частково, на суму 98 411,99 грн., тобто на 61%. Судові витрати (судовий збір) позивачки підлягають відшкодуванню відповідачем у відповідності до ст.141 ЦПК України пропорційно задоволеній частині позову, тобто на 61%. Дана сума становить 654,90 грн. Відповідачем понесені судові витрати на підготовку експертного висновку на замовлення сторони у загальні сумі 3 000 грн. (послуги з експертного дослідження, огляд ТЗ, складання акту), що підтверджується рахунком №930 від 26.04.2023 року, дулікатом квитанції №Р24А1126804567D1837 від 26.04.2023 року та Актом №930/23 прийому-передачі виконаних робіт від 26.04.2023 року. Частиною шостою статті 139 КПК України встановлено, що розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплата робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Враховуючи, що визначення експертним дослідженням дійсної вартості спірного автомобіля було доцільним та неминучим, зробленим з метою спростування розрахунку позивачки та в інтересах самого відповідача, суд вважає, що витрати на проведення експертизи, які поніс [PERSON] в сумі 3000 грн. є виправданими, підтверджені належними доказами, а тому підлягають залишенню за собою, яка їх понесла, тобто за відповідачем.

Outcome: partial