Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-31 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Аліна» про припинення трудових відносин. Позов мотивовано тим, що вона з 15.06.2015 була прийнята на роботу до ТОВ «Аліна» на посаду медичної сестри стоматологічного кабінету. З листопада 2019 діяльність товариства фактично зупинена, виплата заробітної плати припинена з вересня 2019. На даний момент посадові обов`язки вона не виконує, заробітна плата їй не нараховується та не виплачується. 03.03.2023 вона направила останню заяву про звільнення з посади за власним бажанням, дана заява була направлена поштою рекомендованим листом на юридичну адресу однак конверт із вкладенням повернутий у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою. Таким чином, вона не має іншої можливості припинити трудові відносини інакше ніж за рішенням суду. Ухвалою суду відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження. Позивачка в судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про розгляд спрнави повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно трудової книжки серія [NUMBER] виданої на ім`я [PERSON] , остання 15.06.2015 прийнята на роботу в ТОВ «Аліна» на посаду медичної сестри стоматологічного кабінету (а.с.8). Відповідно до постанови про залучення до провадження як потерпілого від 03.04.2020 [PERSON] було залучено до кримінального провадження внесеного до ЄРДРС за № 1201917008000085 від 21.11.2019 як потерпілого у справі щодо невиплати заробітної плати посадовими особами ТОВ «Аліна» (а.с.12). Відповідно до статей\~3,\~221,\~231 КЗпП України\~в порядку передбаченому\~главою XV цього Кодексу, підглядають розглядові індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності, у тому числі членів кооперативів, їх об`єднань, членів кооперативних сільськогосподарських підприємств, членів інших громадських організацій, які перебувають з ними в трудових відносинах, членів селянських (фермерських) господарств, які працюють за трудовим договором із фізичними особами. У\~статті 232 КЗпП України\~визначено, які трудові спори безпосередньо розглядаються в судових і, як правило, це спори про звільнення, і спори про відмови у прийнятті на роботі. Згідно\~ст. 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням даної норми, Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004 року № 14-рп/2004, від 16.10.2007 року № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене\~статтею 43 Конституції України\~право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає.. забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Аналогічні положення містяться в Європейській соціальній хартії (переглянута) від 03.05.1996 (ратифікована Україною 14.09.2006). Так, ст. 1 Хартії визначає що з метою забезпечення ефективного здійснення права на працю сторони зобов`язуються: визнати однією зі своїх найголовніших цілей і одним зі своїх найголовніших обов`язків досягнення та підтримання якомога високого і стабільного рівня зайнятості, маючи на меті досягнення повної зайнятості; ефективно захищати право працівника заробляти собі на життя професією, яку він вільно обирає; створювати безкоштовні служби працевлаштування для всіх працівників або забезпечувати їхнє функціонування; забезпечувати належну професійну орієнтацію, підготовку та перекваліфікацію або сприяти їм. Відповідно до п. 4 ч.1\~ст. 36 КЗпП України\~підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Відповідно до\~ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий, договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Стаття 47 КЗпП України\~передбачає обов`язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку. Так, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівнику належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у\~статті 116 цього КЗпП України. Згідно роз`яснень викладених у\~Постанові пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року № 5\~та листа Верховного Суду України від 01.01.2012 року, встановлення факту припинення дії трудового договору пов`язується з подальшим вирішенням спору про право, а тому питання припинення трудових відносин із роботодавцем має вирішуватися в порядку цивільного судочинства в позовному провадженні. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем порушене право позивача на звільнення з роботи з ініціативи працівника, передбачене ч. 1\~ст. 38 КЗпП України, оскільки не розгляд заяви про звільнення є порушенням її права щодо вільного вибору праці, а тому позов підлягає задоволенню. Згідно\~ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 1073,60 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору. На підставі викладеного, згідно ст. ст.\~38,\~221,\~231,\~232 КЗпП України,

Outcome: approved