Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-01 00:00:00

20 березня 2023 року адвокат Гупал Р. М., який діє в інтересах [PERSON] на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги серії АХ № 1120209 від 14 березня 2023 року, звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики № Х151221-14 від 15 грудня 2021 року у розмірі 268542 грн, з яких: 208281, 60 грн - сума заборгованості за договором позики, 2356, 19 грн - інфляційні збитки, 472, 05 грн - 3 % річних, пеня - 57432, 18 грн, та судові витрати, з яких: витрати на правничу допомогу - 49634, 20 грн, судовий збір - 2685, 42 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 15 грудня 2021 року між позивачем та відповідачем укладений письмовий договір позики № Х151221-14, за умовами якого позивач передав у власність відповідача грошові кошти у розмірі 147262 грн, що за курсом продажу доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» (1 долар США = 27,15 грн) на день укладень вказаного договору було еквівалентно 5424 доларів США. Кінцевим строком повернення позики відповідно до п. 1 договору є 15 березня 2022 року. За умовами договору позики відповідач зобов`язався повертати позику частинами, зокрема: 15.01.2022 - 1303, 20 грн; 15.02.2022 - 7819, 20 грн; 15.03.2022 - 138139, 20 грн. Умовами договору позики встановлено, що у разі прострочення виконання позичальником зобов`язання за даним договором він зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Крім того, умовами договору встановлено, що за несвоєчасне повернення позики (її чергової частини) позичальник сплачує позикодавцю неустойку у розмірі 1 % від суми за кожний календарний день існування простроченої заборгованості. Відповідно до п.13 договору позики факт повернення позики або її частини підтверджується заявою позикодавця про одержання суми позики в повному обсязі або частково, яке є єдиним належним підтвердженням виконання позичальником зобов`язання за цим договором. Проте у визначений договором позики строк відповідач борг не повернув, у зв`язку з чим станом на дату звернення до суду з відповідною позовною заявою виникла заборгованість з урахуванням 3% річних, індексу інфляції та пені у загальному розмірі 268542 грн, з яких: 208281, 60 грн - сума заборгованості за договором позики, 2356, 19 грн - інфляційні збитки, 472, 05 грн - 3 % річних, пеня - 57432, 18 грн. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від суду від 22 березня 2023 року провадження у справі відкрито, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву. За наслідками повторного автоматизованого розподілу між суддями цивільної справи №953/1993/23, провадження №2/953/2417/23, який здійснено 12 квітня 2023 року відповідно до рішення Вищої ради правосуддя №325/0/15-23 від 11 квітня 2023 року "Про звільнення [PERSON] з посади судді Київського районного суду м. Харкова у відставку", цивільну справу 14 квітня 2023 року передано в провадження судді Київського районного суду м. Харкова Демченко С. В. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від суду від 15 травня 2023 року цивільну справу прийнято до провадження та ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. 15 травня 2023 року на адресу суду засобом «Електронний суд» від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що вимога позивача у частині стягнення з нього на користь позивача суми основного боргу у розмірі 208281, 60 грн, що еквівалентно 5424 доларів США за курсом продажу доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» станом на 14 березня 2023 року (дата звернення до суду з позовом) суперечить положенням ЦК України та договору позики. Зокрема, умовами договору позики передбачено, що валютою зобов`язання є гривня, а тому позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у такій самій сумі, у даному випадку у гривні. Зауважив на тому, що доводи сторони позивача про стягнення з нього суми основного боргу за курсом продажу доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» станом на 14 березня 2023 року суперечить положенням ч. 2 ст. 533 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України, з огляду на те, що 14 березня 2023 року не є датою здійснення платежу, оскільки датою здійснення платежу є 15 березня 2022 року, що встановлено положенням п. 1, укладеного між сторонами договору позики. На переконання відповідача у даному випадку не відбулося прострочення грошового зобов`язання з підстав того, що станом на дату виконання грошового зобов`язання існували форс-мажорні обставини, які виникли у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, що стало підставою для введення воєнного стану з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні». З огляду на викладені форс-мажорні обставини, які не залежали від волі відповідача, він не мав об`єктивної можливості виконати у встановлені договором строки умови договору. Зауважив на тому, що позивач неправильно здійснив розрахунок заборгованості на підставі положень ст. 625 ЦК України, крім того відсутні правові підстави для стягнення неустойки, оскільки укладений між ним та позивачем договір позики не містить визначення поняття «сума займу», з якої повинен розраховуватися визначений п. 10 договору позики розмір неустойки. Вимога позивача щодо стягнення неустойки за договором позики суперечить нормам ст. 549 та п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України. 13 червня 2023 року на адресу суду засобом «Електронний суд» від представника позивача - адвоката Гупал Р. М. надійшла відповідь на відзив, в якій зазначив, що твердження, викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву, є безпідставними, зокрема у частині визначення розміру основного боргу за договором позики. Зазначив, що аналіз положень п. 1, 9 договору позики та ст. ст. 524, 533 ЦК України дає підстави для висновку, що незалежно від валюти боргу (грошової одиниці, в якій обчислено суму зобов`язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. При цьому у разі визначення у зобов`язанні грошового еквівалента в іноземній валюті сума, що підлягає сплаті за цим зобов`язанням, визначається у гривні за офіційним курсом відповідної валюти, встановленим НБУ на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. З огляду на те, що відповідач не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором, стягненню підлягає сума у гривнях, яка визначається еквівалентно за офіційним курсом відповідної валюти на день подання позову. Посилання відповідача з приводу неправильного здійснення розрахунку заборгованості на підставі положень ст.625 ЦК України є безпідставними, з огляду на те, що нарахування відповідачу інфляційних збитків та 3% річних здійснено відповідно до норм законодавства з урахуванням положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», яким у тому числі доповнено розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України п. 18, в якому зазначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Представник позивача - адвокат Гупал Р. М. у судовому засідання позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача - адвокат Марцонь Д. Г. у судовому засідання заперечував щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини викладені у відзиві. Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами докази, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Суд встановив, що 15 грудня 2021 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики № Х151221-14. Відповідно до п. 1 Договору позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 147262 грн, що є еквівалентом 5424 доларів США за курсом продажу доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» (1 долар США = 27, 150 грн), у свою чергу позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, та згідно з визначеними цим договором умовами сторони домовилися, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому цим договором - 5424 доларів США, за курсом продажу в АТ КБ «ПриватБанк» на дату здійснення платежу, але не пізніше ніж через 3 (три) місяці з моменту укладення даного договору, тобто до 15 березня 2022 року. Положеннями п. 2 Договору встановлено, що сума позики, встановлена п.1 даного договору, отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору у повному обсязі. Пунктом 5 Договору встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики, визначену в п. 1 даного договору відповідно до: 15.01.2022 - 1303, 20 грн (еквівалент - 48 доларів США); 15.02.2022 - 7819,20 грн (еквівалент 288 доларів США; 15.03.2022 - 138139,20 грн (еквівалент 5088 доларів США). Згідно з п.8 Договору позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, зазначеної в п. 1 даного договору, готівкою в м. Харкові. Положеннями п. 9 Договору встановлено, що сторони погодили, що у випадку зміни, у бік збільшення курсу гривні по відношенню до долару США від зазначеного курсу у п. 1 цього договору, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутою позики або її частини відповідав доларовому еквіваленту суми позики за комерційним курсом продажу долару США, встановленому АТ КБ «ПриватБанк» на день здійснення кожного платежу за цим договором. У п. 10 договору зазначено, що у разі прострочення виконання зобов`язання позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. За несвоєчасне повернення позики (її чергової частини за графіком) позичальник сплачує неустойку у розмірі 1 % від суми займу за кожний календарний день існування простроченої заборгованості. 15 грудня 2021 року [PERSON] отримав під розписку від [PERSON] грошові кошти у розмірі 147262 грн, що є еквівалентом 5424 доларів США за курсом продажу доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» (1 долар США = 27, 150 грн) відповідно до договору позики № Х151221-14 від 15 грудня 2021 року, які зобов`язався повернути у строк до 15 березня 2022 року. У визначений сторонами строк відповідач позичені ним грошові кошти позивачу не повернув. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що у зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору позики № Х151221-14 від 15 грудня 2021 року у відповідача утворилася заборгованість, яка станом день звернення до суду з позовом - 14 березня 2023 року становить 208281, 60 грн (5424 доларів США *38,40 грн). Крім того позивач у порядку ч. 2 ст. 625 ЦПК України у зв`язку з простроченням повернення відповідачем грошових коштів за договором позики № Х151221-14 від 15 грудня 2021 року, нарахував 3 % річних за період з 16 січня 2022 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 472, 05 грн та інфляційні витрати за період з 16 січня 2022 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 2356,19 грн. На підставі положень п. 10 договору позики № Х151221-14 від 15 грудня 2021 року позивач здійснениврозрахунок заборгованості пені за період з 16 січня 2022 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 57432,18 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. У статті 202 ЦК України міститься визначення правочину - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Зі змісту ч. 2 ст. 1047 ЦК України слідує, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13З зроблено правовий висновок, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи його укладення, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Суд, досліджуючи боргову розписку чи договір позики, повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. (Постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі № 6-24ц12). На підтвердження зобов`язань відповідача позивач надав договір позики № Х151221-14 від 15 грудня 2021 року та боргову розпису від 15 грудня 2021 року. Зі змісту договору позики № Х151221-14 від 15 грудня 2021 року слідує, що сторони у письмовій формі зафіксували істотні умови договору позики, а саме: предмет позики - грошові кошти, дату отримання та строк повернення коштів, Факт знаходження оригіналу розписки у позивача підтверджує наявність невиконаного боргового зобов`язання відповідача перед позивачем. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. За змістом ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то вразі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. У постанові Верховного Суду № 373/2054/16-ц від 16 січня 2019 року зазначено, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. За змістом положень ч.ч. 1, 2 ст. 615 ЦК України у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. З долучених до матеріалів справи доказів вбачається, що між сторонами по справі був укладений договір позики № Х151221-14 від 15 грудня 2021 року, за умовами якого позичальник зобов`язався повернути позику в місті Харкові в строк до 15 березня 2022 року. У судовому засіданні встановлено, що відповідач всупереч умовам договору позики № Х151221-14 від 15 грудня 2021 року покладені на нього вказаним договором обов`язки не виконав, у зв`язку з чим у визначений строк - 15 березня 2022 року позику не повернув. Надаючи оцінку аргументам сторони відповідача щодо причин невиконання умов договору, які зазначені у відзиві на позовну заяву та повідомлені представником відповідача у судовому засіданні, суд зазначає таке. Суд погоджується з тим, що невиконання відповідачем умов попереднього договору могло бути наслідком поважних та навіть об`єктивних причин як ведення бойових дій та військова агресія проти України з боку Російської Федерації, при цьому суд також враховує, що такі обставини офіційно визнані форс-мажорними (непереборними обставинами), які сторони не могли передбачити. Разом з тим суд звертає увагу на те, що обставини непереборної сили відповідно до статті 617 ЦК України звільняють сторони лише від відповідальності за невиконання умов договору, проте не звільняють від виконання самого зобов`язання та наслідків його припинення. Наявність форс-мажорних обставин у відповідача не позбавляє позивача права на повернення переданої ним відповідачу позики. Суд також зауважує на тому, що для доказування настання форс-мажорної обставини необхідно отримати сертифікат Торгово-промислової палати України або уповноваженої нею регіональної торгово-промислової палати. При цьому установлення форс-мажорних обставин проводиться в кожному конкретному випадку індивідуально по окремому зобов`язанню. Сам по собі факт введення воєнного стану в Україні не є підставою для беззаперечної видачі підтверджуючого сертифікату. Для того, щоб отримати сертифікат Торгово-промислової палати про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), слід довести причинно-наслідковий зв`язок між зобов`язаннями, що сторона не може виконати, та обставинами (їхнім результатом), на які сторона посилається як на підставу неможливості виконати зобов`язання. Тягар доказування настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) покладений на заявника. Та заявник несе відповідальність за повне та належне оформлення заяви, достовірність викладених фактів, наданих документів, даних та доказів. Разом з тим відповідач не надав жодних доказів про наявність форс-мажорних обставин, які б перешкодили відповідачу виконати грошове зобов`язання у строк до 15 березня 2022 року. Суд бере до уваги той факт, що відповідач не заперечує факту наявності у нього грошового зобов`язання у зв`язку з невиконанням ним умов договору позики № Х151221-14 від 15 грудня 2021 року та не відмовляється від виконання такого зобов`язання. Відповідно до п. 1 договору позики позикодавець передала у власність позичальника на безпроцентній основі грошові кошти в сумі 147262 грн, що є еквівалентом 5424 доларів США за курсом продажу доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» (1 долар США = 27, 150 грн). Отже за умовами договору позики № Х151221-14 від 15 грудня 2021 року грошові зобов`язання позичальника виражені в національній валюті України - гривні з визначенням грошового еквівалента - долара США. Аналізуючи викладені вище положення, суд дійшов висновку, що в даному випадку до спірних правовідносин слід застосувати положення ст. 533 ЦК України. Суд звертає увагу, що в договорі позики № Х151221-14 від 15 грудня 2021 року визначено, що згідно з п. 9 договору сторони погодили, що у випадку зміни курсу у бік збільшення курсу гривні по відношенню до долара США від зазначеного у п. 1 цього договору, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквіваленту суми позики, за комерційним курсом продажу долару США, встановленому АТ КБ "ПриватБанк" на день здійснення кожного платежу за цим договором. З долученої до матеріалів справи довідки АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що станом день звернення з позовною заявою - на 14 грудня 2023 року комерційний курс продажу долару США відповідно до гривні, встановленому АТ КБ "ПриватБанк", становив 38,40 З огляду на те, що позивач, звертаючись до суду із вказаним позовом просив стягнути суму заборгованості у національній валюті - гривні, тому суд з врахуванням курсу валют на дату звернення до суду і проведеного позивачем розрахунку валют 1 долар США= 38,40 грн (станом на 14 березня 2023 року), приходить до висновку, що стягненню підлягає сума у розмірі 208 281, 60 грн (5424 доларів США х 38,40 грн) - заборгованості за договором позики. Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зі змісту ч. 2 ст. 625 ЦК України випливає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц вказала, що оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. У ч. 2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Відповідно до положень п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). З долучених до матеріалів справи доказів вбачається, що позивач у порядку ч. 2 ст. 625 ЦПК України у зв`язку з простроченням повернення відповідачем грошових коштів за договором позики № Х151221-14 від 15 грудня 2021 року, нарахував 3 % річних за період з 16 січня 2022 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 472, 05 грн та інфляційні витрати за період з 16 січня 2022 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 2356,19 грн. Разом з тим суд не погоджується з наданим стороною позивача розрахунком заборгованості у порядку ч. 2 ст. 625 ЦПК України, з огляду на таке. Зі змісту договору позики вбачається, що сторони у п. 5 договору встановили графік здійснення повернення позики частинами, зокрема передбачалося, що позика буде повернута трьома платежами. З аналізу положень ст. 625 ЦК України слідує, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних здійснюється за весь час прострочення від простроченої суми. Так за період з 16.01.2022 по 15.02.2022 відповідач повинен був сплатити позивачу грошові кошти у сумі 1303, 20 грн, за період з 16.02.2022 по 15.03.2022 - 7819,20 грн та за період з 15.03.2022 - 138139,20 грн. З огляду на те, що відповідач у визначений сторонами строк позичені ним грошові кошти позивачу не повернув, тому з урахуванням положень п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України інфляційні втрати на суму боргу та 3% річних повинні розраховуватися за період з 16.01.2022 по 15.02.2022 від простроченої суми у розмірі 1303,20 грн, за період з 16.02.2022 по 23.02.2022 від простроченої суми у розмірі 7819,20 грн. З урахуванням викладеного заборгованість [PERSON] перед [PERSON] за договором позики № Х151221-14 від 15 грудня 2021 року, розрахована відповідно до ст. 625 ЦК України становить: інфляційні збитки у розмірі 20, 85 грн; три проценти річних - 8 грн. Крім того суд погоджується з доводами сторони позивача щодо правомірності нарахування відповідно до положень п. 10 договору позики № Х151221-14 від 15 грудня 2021 року за період з 16 січня 2022 року по 23 лютого 2022 року пені у розмірі 57432,18 грн, та вважає безпідставними заперечення сторони відповідача щодо нарахування вказаної штрафної санкції, з підстав того, що у договорі позики відсутнє визначення «сума займу». Згідно з ч. 3 ст. 549, ч. 3 ст. 551 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, розмір може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зазначено, що «статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. З матеріалів справи вбачається, що позивач просив стягнути з відповідача пеню за невиконання умов договору позики (1% за кожний календарний день існування простроченої заборгованості від суми заборгованості), що передбачено умовами договору. Відповідно до розрахунку пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, наданого позивачем, пеня нарахована за період з 16.01.2022 по 23.02.2022, тобто в межах строку дії договору. За таких обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача пені за невиконання умов договору позики, що нарахована позивачем в межах строку дії договору. З урахуванням того, що на час розгляду справи судом відповідач не надав даних, що свідчать про погашення суми боргу, а також з огляду на те, що зобов`язання відповідач не виконує належним чином, суд вважає за можливе частково задовольнити позовні вимоги, стягнувши з відповідача суму заборгованості за договором позики № Х151221-14 від 15 грудня 2021 року у розмірі 208 281, 60 грн; інфляційні збитки у розмірі 20, 85 грн; три проценти річних від простроченої суми у розмірі 8 грн, пеню у розмірі 57432, 18 грн, що в загальному розмірі становить 265742, 63 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судового збору в розмірі 2685,42 грн, сплаченого ним при подачі позову, оскільки позов підлягає частковому задоволенню, суд з урахуванням ч. 1 ст. 141 ЦПК України щодо пропорційності стягнення судового збору вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з [PERSON] у розмірі 2657, 49 грн. З приводу вимог представника позивача щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат понесених останнім за отримання професійної правничої допомоги, суд зазначає таке. Положеннями ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно із ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Отже склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представник позивача надаво суду такі документи: договір про надання правової допомоги № б/н від 12 вересня 2022 року, додаток до договору про надання правової допомоги б/н від 12 вересня 2022 року між [PERSON] та адвокатом Гупалом Р. М. від 09 березня 2023 року; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЛГ № 000184; ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АХ № 1120209 від 14 березня 2023 року; попередній розрахунок вартості однієї години надання послуг на правову допомогу [PERSON] відповідно до договору про надання правової допомоги від 12 вересня 2022 року по справі за позовом до [PERSON] ; акт наданих послуг від 14 березня 2023 року; розрахунок-фактура № б/н від 14 березня 2023 року до акту наданих послуг від 14 березня 2023 року; рішення № 13/1/7 «Про розгляд звернень адвокатів Харківщини стосовно необхідності перегляду розробки (мінімальних) ставок адвокатського гонорару» від 21 липня 2021 року. Як слідує зі змісту додатку договору про надання правової допомоги № б/н від 12 вересня 2022 року між [PERSON] та адвокатом Гупалом Р. М. від 09 березня 2023 року, вартість наданих послуг (без урахування участі у судових засіданнях) складає 20000 грн, за прийняття адвокатом участі у судових засіданнях клієнт додатково сплачує 3350 грн за кожний судодень. У разі прийняття рішення по справі на користь клієнта адвокату сплачується додатковий гонорар у розмірі 10 % від суми задоволених позовних вимог. Відповідно до акту наданих послуг від 14 березня 2023 року адвокат передав, а клієнт прийняв наступні послуги: консультація клієнта з вивченням відповідних документів за позовом до [PERSON] - 2680 грн; юридичний аналіз законодавства та судової практики з питань, викладених у позовній заяві - 4020 грн; підготовка та подача позовної заяви - 9380 грн. Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18. Крім того, у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20 вказано, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Як вбачається зі змісту наданих заперечень проти заявлених витрат на правничу допомогу, представник відповідача просив суд зменшити розмір визначених стороною позивача витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на неспівмірність гонорару у розмірі 49634,20 грн зі складністю справи та обсягом виконаних представником позивача робіт, а також на те, що заявлений стороною позивача розмір витрат на професійну правничу допомогу не відповідає рівню ринкових цін на адвокатські послуги. Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд, з урахуванням наведеного вище та з урахуванням конкретних обставин справи, складності справи, принципу співмірності судових витрат, розміру наданої правничої допомоги, часом, витраченим представником позивача на виконання робіт з надання правової допомоги, обсягом наданих представником позивача послуг, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, значенням справи для сторін, результатами розгляду справи, а також з урахуванням заперечень представника сторони відповідача проти заявленого до стягнення стороною позивача розміру витрат на професійну правничу допомогу, вважає що розмір витрат на оплату послуг адвоката є завищеним та, враховуючи клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, приходить до висновку про те, що пропорційною та обґрунтованою буде сума у розмірі 10 000 грн., яка підлягає стягненню. Статтею 141 ЦПК України, передбачено вирішення питання розподілу судових витрат між сторонами. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд, взявши до уваги умови договору про надання правової допомоги № б/н від 12 вересня 2022 року, додаток до договору про надання правової допомоги б/н від 12 вересня 2022 року між [PERSON] та адвокатом Гупалом Р. М. від 09 березня 2023 року та акт наданих послуг від 14 березня 2023 року, обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, підтверджених належними та допустимими доказами, врахувавши складність справи, а також з метою дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат, пов`язаність цих витрат із розглядом справи, дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial