Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , яким просить визнати за ним право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, площею 0,0704 га, кадастровий номер 4611845300:02:002:0010, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на підставі державного акту серії ЯГ № 522763, виданого 13.12.2006 року та вирішити питання повернення судового збору. Свої вимоги мотивує тим, що 06.06.2013 відповідач [PERSON] , як дарувальник та позивач [PERSON] , як обдарований уклали договір дарування №1218, який посвідчений приватним нотаріусом Степчук І.С., згідно умов якого, [PERSON] набув право власності на частину житлового будинку (загальною площею 207,5 кв.м., житловою площею 92 кв.м.), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 43219146118, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 308042642 від 28.08.2022. Відповідно до свідоцтва про зміну імені серія [NUMBER] від 05.12.2017, виданого Червоноградським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області вбачається, що [PERSON] , [INFO] , змінив прізвище на [PERSON] . Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 13.03.2023 у справі №459/3664/22 затверджено мирову угоду та визнано за [PERSON] право власності на частину цього ж житлового будинку, яка належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: [NUMBER] , виданого 24.12.2012, про що видано витяг з Державного реєстру речових прав № 329689643 від 20.04.2023. Таким чином, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 330202744 від 25.04.2023 вбачається, що [PERSON] є власником житлового будинку вцілому, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 43219146118. При цьому вказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0704 га, кадастровий номер 4611845300:02:002:0010, однак під час укладення між позивачем та відповідачем договору дарування від 06.06.2013 та затвердження мирової угоди від 13.03.2023 не було вирішено питання про перехід права власності на земельну ділянку, на якій розташовано житловий будинок, до нового набувача в тому ж самому обсязі і на тих же умовах, яких ділянка належала попередньому власнику, натомість право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд кадастровий номер 4611845300:02:002:0010 й надалі обліковується за відповідачем [PERSON] , а відтак, з посиланням на ст.120 ЗК України та принцип цілісності земельної ділянки та розташованого на ній об`єкту нерухомості та правило слідування земельної ділянки за об`єктом нерухомості, просить визнати за ним право власності на таку вцілому. Сторони в судове засідання не з`явились, позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутності, від відповідачки надійшла заява про визнання позову та розгляд справи у її відсутності. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1,2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Ч.1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку вцілому, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на майно. Однак, відповідно до п.1ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Ст.5 цього ж закону визначає перелік об`єктів, щодо яких проводиться державна реєстрація речових прав, зокрема ч.1 визначено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі. Враховуючи те, що позивачем не подано договору від 06.06.2013 року, на підставі якого до нього перейшло право власності на частину житлового будинку, то суд позбавлений можливості надати правову оцінку обставинам в частині переходу права на земельну ділянку одночасно з переходом права на частину будинку, оскільки саме правочин є підставою державної реєстрації речового права, а записи про державну реєстрацію лише констатують наявність права. Аналогічно позивачем не надано ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 13.03.2023 року, а відтак суд позбавлений можливості з`ясувати у сторін, які подали заяву про розгляд справи у їх відсутності, причини не вирішення питання переходу права власності на частку земельної ділянки одночасно з вирішенням питання про перехід до позивача права власності на будинку. Суд вказує, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 ЦПК України) Відповідно до правової позиції, викладеної узагальненні Верховного суду України «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» 2014 року, межі здійснення цивільних прав визначають правомірну поведінку особи, оскільки її дії в межах цивільних прав підлягають правовому захисту, на відміну від дій, вчинених поза межами права. За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України. Ч.2 ст. 16 ЦК України визначає способи захисту особистого немайнового або майнового права чи інтересу і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18. Відповідно до інформаційного листа ВСС України у з розгляду цивільних та кримінальних справа від 25.09.2015 року (п.7) доступ до правосуддя в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини не може бути абсолютним і підлягає державному регулюванню й обмеженню. Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання процесуального алгоритму, що передбачений ЦПК. Процесуальні дії судді чітко врегульовані нормами ЦПК, які повинні правильно розумітися і застосовуватися, починаючи з моменту пред`явлення позову до суду. Аналогічною з цього приводу є позиція Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, висловлена у п. 33 постанови від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», де зазначено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності (законного володіння). Пред`являючи вимогу про визнання права власності, позивач посилається на ст. 120 ЗК України та правові позиції Верховного суду, однак не наведено жодних обставин про те, якими саме діями відповідача порушується його право, оскільки відповідач відразу визнала позовні вимоги, подавши відповідну заяву, а тому, суд схиляється до думки, що в такий спосіб сторони намагаються уникнути оформлення переходу права власності на земельну ділянку на підставі правочину, підмінивши такий перехід судовим рішенням, а відтак суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed