Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-02 00:00:00

[PERSON] 06 квітня 2023 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача ФОП [PERSON] про визнання договору недійсним, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2023 року справу було прийнято до розгляду суду в порядку загального позовного провадження. Позивач у своєму позові посилалася на те, що 07 червня 2022 року вона уклала з відповідачем договір про надання юридичних послуг про правовий аналіз ситуації, заснований на вивченні матеріалів та відомостей, наданих замовником; складання та подання запитів та заяв в інтересах [PERSON] щодо забезпечення надання законної можливості проходження військово-лікарської комісії. Вартість юридичних послуг склала 25 000 грн. 11 червня 2022 року вона прибула до офісу відповідача, аби з`ясувати виконання договору, оскільки відповідач не відповідав на телефонні дзвінки. В офісі співробітники запевнили, що усе виконають, проте їм для цього необхідна підписати документ - Акт про надання юридичних послуг від 11 червня 2022 року та додаток до договору № 0706/01 від 17 червня 2022 року, пояснивши, що це формальність. Без жодних роз`яснень умов договору № 0706/01 від 07 червня 2022 року, скориставшись її необізнаністю, користуючись її психологічним станом, умовив підписати явно несправедливий договір, який всупереч принципу добросовісності створює істотний дисбаланс договірних відносин. При цьому, ФОП [PERSON] не роз`яснив правові наслідки підписання акту про надання юридичних послуг, зазначивши наперед про виконану ним роботу, та з метою неповернення отриманих коштів. Її неодноразові візити до офісу та телефонні дзвінки із запитаннями про виконану роботу, відповідач ігнорував, та відповідав, що договір виконано у повному обсязі. Відповідач, маючи юридичну освіту, свідомо поставив її нерівне правове становище своєю недобросовісною поведінкою, яка полягала в тому, що він усвідомлював, що не зможе надати послуги, визначені в умовах договору. Свідченням цього є те, що з часу укладення договору і до теперішнього часу робота виконана не була. Просила суд визнати недійсним договір № 0706/01 від 07 червня 2022 року, укладений між [PERSON] і ФОП [PERSON] , стягнути з ФОП [PERSON] грошові кошти, сплачені за договором у розмірі 25 000 грн., моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. та витрати на професійну правничу допомогу. Відповідач ФОП [PERSON] про час та дату судового розгляду повідомлений в порядку ч. 6 ст. 128, ч. 4 ст. 130 ЦПК України, відзив на позов не надав. Будь-які заяви чи клопотання від відповідача до суду не надходили, тому суд вважає за необхідне розглядати справу за наявними в ній матеріалами. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 07 квітня 2022 року між [PERSON] і ФОП [PERSON] укладено договір про надання юридичних послуг № 0706/01, відповідно до умов якого виконавець зобов`язується надати наступні юридичні послуги: правовий аналіз ситуації, заснований на вивченні матеріалів та відомостей, наданих замовником; складання та подання запитів та заяв в інтересах [PERSON] щодо забезпечення надання законної можливості проходження військово-лікарської комісії, а замовник зобов`язується оплатити і прийняти роботу (а.с. 9-10). 11 червня 2022 року було складено акт про надання юридичних послуг, підписаний виконавцем (а.с. 11). Позивач сплатила ФОП [PERSON] 25 000 грн., про отримання яких також зазначено в відповідачем у листі від 08 серпня 2022 року (а.с 13-14). 26 липня 2022 року [PERSON] звернулася із заявою про розірвання договору № 0706/01 від 07 червня 2022 року (а.с. 12). Листом вих. № 1 від 08 серпня 2022 року ФОП [PERSON] повідомив про відсутність підстав для повернення грошових коштів, сплачених позивачем у розмірі 25 000 грн. та про виконання умов договору у повному обсязі (а.с. 13-14). Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Статтями 626, 629 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 394/301/19 (провадження № 61-19185св19) зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Якщо предметом спору у справі є недійсність договору і такий договір визнається недійсним з моменту вчинення, укладення сторонами додаткової угоди про припинення такого договору та повернення майна не може розцінюватися як підстава для припинення провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору. Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з положеннями ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі визнання недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно зі ст. 236 ЦК України виконання зобов`язання, визнаного судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Як вбачається зі змісту договору про надання юридичних послуг № 0706/01 від 07 червня 2022 року, укладеного між [PERSON] та ФОП [PERSON] , його предметом є правовий аналіз ситуації, заснований на вивченні матеріалів та відомостей, наданих замовником; складання та подання запитів та заяв в інтересах [PERSON] щодо забезпечення надання законної можливості проходження військово-лікарської комісії. Згідно з приписами ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Закон поділяє представництво на представництво за законом - батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Опікун є законним представником малолітньої особи та фізичної особи, визнаної недієздатною. Законним представником у випадках, встановлених законом, може бути інша особа (ст. 242 ЦК ) та представництво за довіреністю - представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі (ст. 244 ЦК України). [PERSON] стороною договору не є, доручень на укладання договорів у своїх інтересах [PERSON] не надавав, тобто, [PERSON] не мала повноважень укладати будь-які правочини в інтересах [PERSON] . Таким чином, оскільки позивач при укладенні спірного договору про надання юридичних послуг № 0706/01 від 07 червня 2022 року не мала необхідного обсягу повноважень, за таких обставин договір був укладений в порушення вимог ст. 203 ЦК України, за таких обставин позовні вимоги в частині визнання правочину недійсним підлягають задоволенню. За таких обставин, оцінивши надані докази, враховуючи, що договір, укладений між сторонами, визнано недійсним та він не породжує для сторін прав та обов`язків, грошові кошти у розмірі 25 000 грн., отримані відповідачем за цим договором, слід стягнути на користь [PERSON] . Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 5 000 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно положень ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Обов`язок доказування наявності моральної шкоди покладається на позивача. Втім, матеріали справи не містять жодного доказу, що свідчив би про заподіяння [PERSON] моральних страждань, тому позивачем не доведено наявність моральної шкоди. Враховуючи вищевикладене, позивачем належними, достатніми та допустимими доказами не доведено факт заподіяння відповідачами моральних, чи фізичних страждань, або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправною бездіяльністю заподіювача, а також не обґрунтовано, з чого позивач виходив при визначенні розміру заподіяної їй шкоди, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди [PERSON] слід відмовити. Положеннями ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Приписами ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Отже, для відшкодування витрат на професійну правову допомогу, учасник справи зобов`язаний надати суду докази понесення таких витрат до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву та подала попередній розрахунок таких витрат. Водночас суд, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання. Позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу було надано копію договору про надання правової допомоги № 3103/23 від 31 березня 2023 року (а.с. 16-19), додаток № 1 до договору про надання правової допомоги № 3103/23 від 31 березня 2023 року (а.с. 20), акт приймання-передачі наданих послуг від 06 квітня 2023 року (а.с. 21), квитанція до прибуткового касового ордера (а.с. 22). Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 26 500 грн. (25 000 грн. + 1 500 грн. = 26 500 грн.). На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Частиною 6 ст. 141 ЦПК України встановлено, що, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Згідно з п.п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» судовий збір за подання позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 1 073 гривень 60 коп. Відповідно до п.п. 2 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» судовий збір за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою становить 1 % ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Розмір задоволених позовних вимог становить 25 000 грн.; 1% ціни позову становить 250 грн. (25 000 грн. / 100% = 250 грн.), що є менше від визначеного ЗУ «Про судовий збір» мінімального розміру судового збору, тому підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 1 073 грн. 60 коп. Оскільки позивачем заявлено позовну вимогу немайнового характеру і позовну вимогу майнового характеру, з відповідача на користь держави підлягає до стягнення 2 147 грн. 20 коп. (1 073 грн. 60 коп. за позовну вимогу немайнового характеру та 1 073 грн. 60 коп. за позовну вимогу майнового характеру). На підставі викладеного,

Outcome: partial