Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-07 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до суду, відповідно до якого просить стягнути з Другого воєнізованого гірничорятувального загону на свою користь одноразову грошову допомогу у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, що становить 51 256, 62 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що він був звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію з Другого воєнізованого гірничорятувального загону на підставі наказу № 283к від 20.10.2022 року. Однак відповідач не здійснив повний розрахунок при звільненні, не виплатив одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі трьох середньомісячних заробітків. У добровільному порідку відповідач виплатити ці кошти не збирається, посилаючись на те, що Другий воєнізований гірничорятувальний загін є державною неприбутковою організацією, яка фінансується із державного бюджету. При цьому бюджетних коштів є Міністерство енергетики України. Планом використання бюджетних коштів Другого воєнізованого гірничорятувального загону витрати на здійснення вихідної допомоги не передбачені. Також зазначав, що відповідно до Положення про грошове забезпечення особового складу Другого воєнізованого гірничорятувального загону, затвердженого наказом Міністерства палива та енергетики України від 16.08.2002 р. № 484 виплата одноразової допомоги при звільненні особовому складу не передбачена. Колективний договір Другого воєнізованого гірничорятувального загону на 2021-2025 роки передбачає виплату одноразової допомоги при звільненні лише у разі наявності коштів на ці цілі. Умови контракту, укладеного між сторонами, не містить в особі обов`язку відповідача щодо виплати допомоги у зв`язку зі звільненням. Позивач не згоден з діями відповідача щодо відмови у виплаті допомоги, вважає відмову безпідставною та незаконною, що і зумовило його звернення до суду з відповідним позовом. В судовому засіданні представник позивача та позивач просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву, відповідно до якої просив розглянути справу у відсутність їх представника, також просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві, вважає свої дії щодо відмови у виплаті позивачу грошової допомоги законними та обґрунтованими, вчинені на підставі та у відповідності до норм діючого законодавства, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши в судовому засіданні представника позивача та позивача, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадах. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] з 16.11.1994 року по 20.10.2022 року працював у Другому воєнізованому гірничорятувальному загоні. Наказом № 283 к від 20.10.2022 року звільнений з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. Однак, при звільненні [PERSON] не була нарахована та виплачена одноразова допомога в сумі 51 256, 62 грн., в зв`язку з тим, що планом використання бюджетних коштів 2 ВГРЗ витрати на здійснення вихідної допомоги не передбачені. Позивач не погоджується із вказаною відмовою, що і є причиною спору. Згідно статті 2 Закону України «Про колективні договори і угоди» колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають право юридичної особи. Відповідно до статті 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Статтею 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. Згідно з пунктом 9.4 Положення про Другий воєнізований гірничорятувальний загін (нова редакція), затвердженого наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №438 від 07.07.2020 року, оплата праці особового складу 2 ДГРЗ, преміювання, виплата винагород, компенсацій здійснюється згідно з Положенням про оплату праці особового складу Державної воєнізованої гірничорятувальної служби (далі ДВГРС), яке є додатком до Галузевої угоди між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об`єднанням власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості та законодавством (а.с. 80). Згідно п. 3.2. Галузевої Угоди між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об`єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 03 липня 2001 року положення Угоди є обов`язковими до застосування при укладенні угод, колективних договорів і індивідуальних трудових договорів для всіх підприємств, що перебувають у сфері дії сторін, незалежно від форм власності та господарювання, (у тому числі тих, що здійснюють свою діяльність на умовах договорів, укладених у рамках державно-приватного партнерства), а також під час розгляду трудових спорів. Відповідно до п. 15 Галузевої Угоди, працівнику, що має право на пенсію за віком чи по інвалідності (незалежно від віку), при першому звільненні з підприємства (структурного підрозділу, відособленого підрозділу, філіалу, товариства і др.) (незалежно від причин звільнення крім звільнення за порушення законодавства, трудової дисципліни та правил техніки безпеки) сплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі (у тому числі на підприємствах колишнього СРСР) і середнього заробітку, але не менше: при стажі роботи в галузі понад (років) для жінок для чоловіків - 7,5 - 10 - одного середньомісячного заробітку; - 12,5 - 15 - двох середньомісячних заробітків; - 17,5 - 20 - трьох середньомісячних заробітків. Обчислення середньої заробітної плати для виплати цієї одноразової допомоги здійснювати за аналогією до відповідного обчислення за постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Відповідно до п. 6.2 колективного договору Другого воєнізованого гірничорятувального загону на період 2021-2025 роки, працівникам 2 ВГРЗ, що мають право на пенсію за віком чи по інвалідності (незалежно від віку), при першому звільнені з 2 ВГРЗ сплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі (у тому числі, на підприємствах колишнього СРСР) і середнього заробітку при наявності певного стажу роботи окремо для жінок та чоловіків. Даний пункт договору виконується при наявності коштів, передбачених на ці цілі (а.с. 35). Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що Галузевою Угодою між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об`єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 03 липня 2001 року та колективним договором 2 ВГРЗ на період 2021 - 2025 роки в частині соціальних гарантій (соціального захисту), які були чинні на час звільнення позивача з 2 ВГРЗ, передбачено виплачувати при виході на пенсію при першому звільненні працівнику одноразову допомогу залежно від стажу його роботи на підприємстві. Із матеріалів справи вбачається, що Другий воєнізований гірничорятувальний загін є професійним гірничорятувальним підрозділом Державної воєнізованої гірничорятувальної служби у вугільній промисловості України та входить до складу ДВГРС, яка належить до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України. Отже, дія Галузевої угоди між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об`єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 03 липня 2001 року в частині виплати працівникам одноразової допомоги при звільнені розповсюджується на Другий воєнізований гірничорятувальний загін. Позивач [PERSON] був звільнений з Другого воєнізованого гірничорятувального загону 25 жовтня 2022 року за ст. 39 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком, на час звільнення стаж роботи позивача в вугільної галузі перевищує 20 років. При звільненні відповідач не здійснив нарахування та виплату [PERSON] одноразової грошової допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат. Враховуючи те, що при звільненні з підприємства відповідач зобов`язаний виплатити [PERSON] одноразову допомогу при звільненні у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, оскільки позивач звільнений за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію та пропрацював на підприємстві більше 20 років, суд вважає, що дії відповідача щодо відмови у виплаті грошової допомоги не відповідають чинному законодавству. Визначена позивачем сума вихідної допомоги в розмірі 51 256, 62 грн. відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року із наступними змінами, а тому саме ця сума підлягає до стягнення. Відповідачем сума вихідної допомоги в наведеному розмірі не спростована. Посилання відповідача на те, що одноразова допомога виплачується при наявності коштів, передбачених на ці цілі, суд відхиляє, оскільки відповідачем не надано доказів відсутності асигнувань на ці виплати. Крім того, Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. Разом з цим, відповідно до рішень Європейський суд з прав людини «Кечко проти України», «Ромашов проти України», «Шевченко проти України», реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними. З огляду на викладене позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України законним і обґрунтованим є рішення, ухвалене судом відповідно до норма матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: approved