Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом в якому просить стягнути з [PERSON] 150000 грн. моральної шкоди та 12011 грн. матеріальної шкоди. В обґрунтування позову зазначає, що 05.01.2018 року о 22 год. 20 хв. у темну пору доби [PERSON] , керуючи автомобілем Mitsubishi Pajero реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись по асфальтобетонному сухому покритті вул. Воробинська, що в м. Дубровиця Рівненської області, зі сторони вказаного населеного пункту у напрямку АЗС «Авіас», яка розташована по тій же вулиці неподалік кафе «Галант» здійснив наїзд на мотоцикл «Альфа». В результат дорожньо-транспортної пригоди вона отримала тілесні ушкодження середнього ступеня важкості, а мотоцикл зазнав механічних пошкоджень. Ухвалою Зарічненського районного суду Рівненської області від 20.01.2022 року по справі №949/174/20 кримінальне провадження відносно [PERSON] було закрито на підставі ст.49 КК України, а його було звільнено від кримінальної відповідальності. Цивільні позови потерпілих були залишені без розгляду. Вказує, що внаслідок протиправних дій відповідача, від отриманих травм вона отримала ІІІ групу інвалідності, в зв`язку з чим їй завдано моральної та матеріальної шкоди, порушені нормальні життєві зв`язки, позивач змушений прикладати додаткові зусилля щодо організації свого життя, втратила можливість постійного заробітку в зв`язку з отриманою травмою та вимушена по даний час проходити реабілітацію. Відповідач подав відзив, згідно якого в задоволенні позову просить відмовити. Відзив обґрунтовує тим, що він не керував автомобілем Mitsubishi Pajero реєстраційний номер [NUMBER] , ним керував потенційний покупець автомобіля, який попросив дати йому автомобіль щоб він його протестував, однак, на момент ДТП він перебував поблизу місця події і надавав першу допомогу потерпілим та в подальшому оплачував витрати на лікування. Зазначає, що його вина у вчиненні кримінального правопорушення не доведена, а заяву про закриття справи за строками він написав бо не бажав бути учасником кримінального провадження та задля економії часу та коштів, проте вину у скоєнні ДТП не визнавав. Крім того, зазначив, що на момент скоєння ДТП власником автомобіля був [PERSON] . Позивач в судове засідання не з`явилася, представник позивача адвокат Слободін А.С. просив розглянути справу без участі сторони позивача та задовольнити позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Ухвалою Зарічненського районного суду Рівненської області від 20.01.2021 року, яка набрала законної сили 27.05.2021 року, звільнено [PERSON] на підставі ст.49 КК України від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України у зв`язку з закінченням строку давності, а кримінальне провадження №12018180110000026 від 12.01.2018 року закрито. Згідно довідки Дубровицької ЦРЛ від 19.10.2021 встановлено, що [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні з 05.01.2018р. по 02.02.2018р. та їй призначалось відповідне лікування, що підтверджується листком лікарських призначень. [PERSON] встановлена третя група інвалідності з 27.01.2020 року і довічно, загальне захворювання з ураженням ОРА. Згідно висновку - непрацездатна по віку. Рекомендовано амбулаторне та стаціонарне лікування в травматолога та оперативне лікування. Що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] встановлено, що автомобіль Mitsubishi Pajero реєстраційний номер [NUMBER] належить з 13.08.2016 року [PERSON] . Крім того, відповідачем були долучені копії протоколів допиту потерпілих, однак суд в силу ст. 78 ЦПК України вважає їх недопустимими доказами, оскільки не зазначено походження даних протоколів. Відповідач як на підставу заперечень щодо позову вказував, що його вина не встановлена, крім того, зазначає що власником автомобіля є [PERSON] . Такі доводи відповідача не заслуговують на увагу, оскільки, кримінальне провадження закрили на підставі його заяви, виправдувального вироку не має. Закриття справи на підставах, зазначених у п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду. Така позиція узгоджується з висновками, викладеними у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1989 року № 3. Аналогічні висновки щодо подібного правозастосування викладені в постановах Верховного Суду від 15 січня 2019 року у справі № 185/442/16-к, 15 травня 2019 року, у справі № 617/609/15-к, 19 листопада 2019 року у справі № 345/2618/16-к, 10 червня2021 року, у справі № 640/11750/17, 11 листопада 2020 року у справі № 455/229/17, 27 травня 2021 року у справі № 577/977/19 тощо. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до вимог статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв`язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Вимоги частин 2 та 3 статті 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Пунктом 5 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні та з чого він при цьому виходить. Згідно частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від: характеру моральних страждань, виду психічних страждань у вигляді занепокоєння, страху та відчаю; глибини моральних страждань як нестерпний, душевний біль руйнівної для здоров`я сили; істотності вимушених змін у житті потерпілих, які можуть бути частково відновлені; довічні негативні наслідки для них. Визначаючи розмір суми, яка підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд враховує вимушені зміни потерпілої у нормальних життєвих зв`язках, моральні страждання, встановленням інвалідності ІІІ групи, потребою у постійному лікуванні та погоджується з її мотивацією моральної шкоди. Таким чином, суд вважає, що позивачем належними доказами доведено заподіяння відповідачем шкоди, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. При визначенні розміру матеріальної шкоди суд враховує її документальну підтвердженість, а саме: листаки призначення лікарських препаратів та інформацію про вартість призначених ліків, а моральної - враховує вимоги розумності та справедливості, встановлені судом обставини. Суд вважає, що такий розмір моральної шкоди разом із засудженням обвинуваченого становитиме достатню справедливу сатисфакцію для позивача. З огляду на що, позов підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. На підставі ст. ст. 22, 23, 1168, 1187,1201,1202 ЦК України,

Outcome: approved