Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-08 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів. \~ \~ \~ \~Позовні вимоги обґрунтував тим, що 12.10.2021 між сторонами укладена усна домовленість щодо проведення на замовлення позивача ремонтних робіт, зокрема, проведення внутрішнього оздоблення приміщення на [ADDRESS] . На виконання взятих на себе зобов`язань відповідач отримав від позивача кошти у сумі 114500 грн, що еквівалентно 4150 доларів США, на закупівлю будівельних матеріалів та зобов`язався приступити до виконання робіт. Разом з тим письмовий договір з викладенням усіх істотних умов договору між сторонами укладений не був. Також відсутня проектно-кошторисна документація та інші додатки до договору будівельного підряду, які підписані сторонами, з чітким переліком видів робіт, які мав виконати відповідач як підрядник, та їх орієнтовною вартістю. При цьому відповідач усних домовленостей не дотримався, будівельні матеріали не закупив та будь-які будівельні роботи не провів. Однак отримані від позивача кошти відповідач повертати відмовляється. Відтак, приймаючи до уваги те, що під час укладення договору підряду сторони не дотрималися форми цього договору, такий договір є нікчемним, а, отже, відповідач користувався належними позивачу коштами без жодної правової підстави. Як наслідок у даному випадку підлягають застосуванню положення ст. 1212 ЦК України щодо повернення безпідставно набутого майна. Крім цього, позивач вважає, що відповідач прострочив виконання зобов`язання щодо повернення належних позивачеві коштів, а тому наявні підстави для стягнення трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат. За таких підстав відповідно до ст. 625, 1212 ЦК України позивач просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно отримані кошти у сумі 114500 грн, три проценти річних від простроченої суми у сумі 5627,75 грн та інфляційні втрати у сумі 38617,13 грн. \~ \~ \~ \~07.06.2023 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання на 28.06.2023 та надано учасникам справи строк для подання заяв по суті справи. 28.06.2023 судове засідання відкладено на 09.08.2023 у зв`язку з неявкою відповідача. У судове засідання 09.08.2023 позивач [PERSON] та його представник адвокат Равлів М.І., належним чином повідомлені про дату, час та місце цього засідання, не з`явилися. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його та позивача відсутності, позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, та просив позов задовольнити повністю. Не заперечував проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. У судове засідання 09.08.2023 відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про дату, час і місце цього судового засідання, повторно не з`явився. Правом подання відзиву відповідач не скористався. Заяв чи клопотань на день розгляду справи від відповідача до суду не надходило. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, приймаючи до уваги повторну неявку в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд прийшов до переконання про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній доказів (постановлення заочного рішення). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Частина 1 ст. 2 ЦПК України передбачає, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для зміни майнового стану цих осіб. Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на безпосередній вимозі закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз зазначених вище положень дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України. Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах або отримане однією зі сторін майно у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених ст. 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Суд встановив, що 12.10.2021 між [PERSON] та [PERSON] укладена усна домовленість щодо проведення на замовлення [PERSON] ремонтних робіт, зокрема, проведення внутрішнього оздоблення приміщення на [ADDRESS] . На виконання взятих на себе зобов`язань [PERSON] отримав від позивача кошти у сумі 114500 грн, що еквівалентно 4150 доларів США, на закупівлю будівельних матеріалів та зобов`язався приступити до виконання робіт. Проте станом на 25.09.2022 відповідач ремонтні роботи не виконав. Указані обставини підтверджуються розпискою [PERSON] від 25.09.2023 (а.с. 8). Докази на спростування таких обставин відповідач суду не надав. Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Договір підряду укладається у письмовій формі, а істотними умовами такого договору є місце і дата укладення договору підряду, предмет договору підряду, договірна ціна, строки початку та закінчення робіт. Суд встановив, що договір підряду у належній формі між сторонами не укладався, тобто письмова форма договору підряду не дотримана, а відтак такий договір є нікчемним. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України). Таким чином під час переходу майна у формі грошових коштів від позивача до відповідача була відсутня для цього належна правова підстава, набувач збагатився за рахунок потерпілої особи без достатньої підстави, передбаченої законом, іншими правовими актами чи правочином, оскільки такий перехід майна суперечить юридичному змісту правовідношення та не ґрунтується на прямій вказівці закону. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Як встановив суд вище, позивач здійснив оплату коштів у сумі 114500 грн за нікчемним правочином на користь відповідача, а відтак на отримане за нікчемним правочином поширюються правила про набуття, збереження майна без достатньої правової підстави. Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 20.03.2019 у справі № 753/20633/15-ц. За таких обставин суд доходить висновку, що набуті [PERSON] від [PERSON] грошові кошти у сумі 114500 грн є безпідставно набутим майном, яке підлягає поверненню позивачу. Згідно з ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц виклала правову позицію, згідно з якою ст. 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Так, згідно із наданим позивачем розрахунком сума 3% річних від простроченої суми за період з 12.10.2021 до 01.06.2023 становить 5627,75 грн. Суд погоджується з таким розрахунком, оскільки період з 12.10.2021 до 01.06.2023 становить 598 днів, а тому сума 3% за цей період складає 5627,75 грн (114500 грн х 3% / 365 х 598 днів = 5627,75 грн). Також згідно із наданим позивачем розрахунком сума інфляційних втрат від простроченої суми заборгованості становить 38617,13 грн з урахуванням того, що сукупний розмір інфляції за період з жовтня 2021 року до квітня 2023 року становить 133,73%. Разом з тим розрахунок позивача є невірним, оскільки сукупний розмір інфляції необхідно було розраховувати за період з жовтня 2021 року до травня 2023 року та його розмір становить 134,395%, а розмір інфляційних втрат, які підлягають відшкодуванню позивачеві, становить 39382,71 грн. Проте з урахуванням заявлених позивачем вимог суд вважає, що стягненню з відповідача підлягають інфляційні втрати у сумі 38617,13 грн. За таких\~підстав,\~дослідивши наявні\~у справі\~докази,\~оцінивши їх\~кожний окремо\~та взаємний\~зв`язок доказів\~у їх\~сукупності,\~суд доходить\~висновку,\~що позов\~про стягнення\~з [PERSON] \~на користь\~ [PERSON] \~безпідставно набутих\~коштів у\~сумі 114500\~грн,\~3%\~річних від\~простроченої суми\~у сумі\~5627,75\~грн та інфляційних втрат у сумі 38617,13 грн є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, при зверненні до суду з даним позовом позивач сплатив судовий збір у сумі 1587,46 грн, що підтверджується квитанцією № 0.0.3026791914.1 від 01.06.2023 (а.с. 1). Відтак з урахуванням вказаних норм закону сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved