Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-17 00:00:00

У квітні 2020 року позивач [PERSON] через свого представника - адвоката Бочарову Л.І., звернулась до суду й просила розірвати договір довічного утримання укладений 29.07.2015 року між нею та [PERSON] , повернути їй квартиру [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач був зобов`язаний надавати довічно матеріальне забезпечення, а також усі види догляду, які перелічені у п. 8 Договору довічного утримання (догляду), що зареєстрований в реєстрі за № 1219, а саме: забезпечення відчужувача харчуванням, необхідними медикаментами та лікарськими засобами; надання медичної допомоги, шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників (лікарів, медичних сестер тощо); оплату, за власний рахунок, комунальних послуг; вчинення всіх необхідних дій щодо забезпечення відчужувача всіма засобами, предметами домашнього вжитку, літературою тощо; виконання додаткових доручень відчужувача, необхідних для забезпечення останньої належним доглядом. Окрім того, п. 7 зазначеного договору була встановлена грошова оцінка зазначених в цьому договорі видів матеріального забезпечення та догляду на місяць, за згодою сторін визначена у розмірі 2 500.00 грн. (дві тисячі п?ятсот гривень 00 копійок) та оцінка матеріального забезпечення підлягає індексації в порядку, визначеному законом. Зазначений договір з [PERSON] позивач уклала у зв?язку з тим, що після перенесеного інсульту та втрати сина, їй потрібен догляд. Позивач належним чином виконала покладені на неї договором обов?язки, передала у власність квартиру [ADDRESS] , але відповідач [PERSON] в порушення вимог п. 8 укладеного Договору довічного утримання (догляду), з моменту укладення даного Договору та до 2017 року, хоч не в повній мірі, як це зазначено в Договорі, та хоча б якимось чином його виконував (купував та доставляв продукти харчування), але за кошти які позивач надавала особисто, посилаючись на тимчасові свої негаразди та відсутність коштів. З 2017 року відповідач приходячи до позивача, почав влаштовувати скандали та перестав виконувати свої зобов?язання по Договору довічного утримання (догляду) в повному обсязі, в результаті чого, вона була вимушена шукати людей, які б могли доглядати за нею - купувати та приносити продукти харчування, виконувати мої доручення, необхідні для забезпечення її належним доглядом, в тому числі і медичним. На усні звернення до [PERSON] про розірвання Договору довічного утримання (догляду), останній відповідав відмовою. Окрім того, в результаті не виконання [PERSON] обов`язків передбачених пунктом 8 Договору довічного утримання (догляду), а саме оплата за власний рахунок комунальних послуг (на оплату яких позивач на протязі всього часу вимушена була віддавати зі своєї пенсії частину коштів), на теперішній час по квартирі [ADDRESS] , яка передана у власність [PERSON] , мається заборгованість за комунальні послуги, які позивач вимушена оплачувати самостійно. 02.04.2020 року [PERSON] направила на адресу відповідача [PERSON] . Вимогу, у якій з метою досудового врегулювання спору, просила розірвати укладений між нами Договір довічного утримання (догляду) на підставі п. 12 Договору, у зв`язку з не виконанням набувачем розпоряджень відчужувача. Пунктом 20 Договору довічного утримання (догляду) від 29 липня 2015 року, що зареєстрований в реєстрі за №1219 зазначено, що договір може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.04.2020 року справу передано на розгляд судді Подус Г.С. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.05.2020 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено до підготовчого судового розгляду. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 10.12.2020 року закрито підготовче судове засідання. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.04.2021 року у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Іващенко Д.С. про об`єднання в одне провадження справ - відмовлено. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Позивач надала суду свої пояснення, в яких вказала, що ініціатива по укладенню договору була від лікаря, цивільна дружина якого була майстром косметологічних послуг та надавала їх [PERSON] . Вони ініціювали цей договір та обіцяли доглядати за нею. Спочатку все було непогано, однак в подальшому вона зрозуміла, що вони її обманули. Відповідач - [PERSON] постійно скаржився на те, що має різні труднощі (для того щоб привезти воду, необхідні нові колеса, щоб придбати продукти не вистачає коштів, витрати на транспорт). Після того як [PERSON] повідомила дружині відповідача - [PERSON] , що їй не потрібно наступного разу нічого від них, вона почала отримувати погрози з інших номерів телефонів. В судовому засіданні представник відповідача - [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечував та вказав, що з 2015 по 2017 рік [PERSON] постійно виконував свої обов`язки, ніяких дорікань з боку позивача не було. Відповідач сплачував комунальні платежі, а заборгованість виникла вже пізніше. [PERSON] необхідна була постійна медична допомога, в листопаді-грудні почали шукати людину, яка буде надавати допомогу, потім почалась пандемія. Знайшли [PERSON] , після чого почався психологічний тиск на [PERSON] та дискредитація відповідача. Після того як виникли суперечки відповідач почав робити поштові перекази, але позивач їх не отримувала. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він ситуацію про квартиру знає зі слів позивачки, також [PERSON] скаржилась регулярно на [PERSON] . Розповіла, що [PERSON] спочатку надавав невелику допомогу, яка потім взагалі припинилась. [PERSON] викликав його по різним проблемам за допомогою, однак розрахунок з [PERSON] здійснювала завжди [PERSON] . З [PERSON] його познайомила його дружина, яка допомагає позивачу в приготуванні їжі, прибиранні. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , надала суду свої пояснення, та вказала про те, що знайома з [PERSON] з 2018 року, коли шукала підробіток і познайомилась з [PERSON] , яка шукала домогосподарку. Відповідача бачила лише коли той змінив замки і нікого не пускав до квартири на [ADDRESS] . [PERSON] допомагала і допомагає по господарству [PERSON] . Спочатку кошти на продукти давала [PERSON] , за приготування та приборку давала гроші [PERSON] , а коли почалася пандемія, то родина відповідача взагалі пропали а нічим не допомагали. Тих грошей, що давала [PERSON] не вистачало, [PERSON] постійно надавала кошти. 29.07.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Грузковою Ю.В. та зареєстрований в реєстрі №1219. За умовами укладеного договору п. 1 [PERSON] , передає у власність [PERSON] належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] , взамін чого [PERSON] зобов`язується надавати [PERSON] довічно матеріальне забезпечення та догляд. Окрім того, п. 7 зазначеного договору була встановлена грошова оцінка зазначених в цьому договорі видів матеріального забезпечення та догляду на місяць, за згодою сторін визначена у розмірі 2 500.00 грн. (дві тисячі п`ятсот гривень 00 копійок) та оцінка матеріального забезпечення підлягає індексації в порядку, визначеному законом. Зазначений договір з [PERSON] позивач уклала у зв`язку з тим, що після перенесеного інсульту та втрати сина, їй потрібен догляд. Пунктом 8 Договору визначено, що догляд, що надається набувачем відчужувану включає в себе: забезпечення відчужувача харчуванням, необхідними медикаментами та лікарськими засобами; надання медичної допомоги, шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників (лікарів, медичних сестер тощо); оплату, за власний рахунок, комунальних послуг; вчинення всіх необхідних дій щодо забезпечення відчужувача всіма засобами, предметами домашнього вжитку, літературою тощо; виконання додаткових доручень відчужувача, необхідних для забезпечення останньої належним доглядом. Цей договір може бути розірвано за згодою сторін, а у випадку не виконання його умов та відмови від добровільного розірвання однією із сторін - у судовому порядку (п. 12). З досліджених судом квитанцій встановлено, що у 2020 році (а.с.19-21) [PERSON] самостійно сплачувала витрати за комунальними послугами. Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частин першої та другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання є однією із правових форм забезпечення непрацездатних за віком або за станом здоров`я фізичних осіб. Недієздатна особа, відчужуючи квартиру (домоволодіння), має на меті отримання утримання, догляду і інших послуг, яких вона потребує внаслідок непрацездатності та похилого віку. Закон чи договір не ставить в залежність факт належності здійсненого забезпечення утриманням чи доглядом від прийняття виконання таких дій відчужувачем. Відтак зобов`язання за договором довічного утримання вважається належно виконаним з моменту вчинення набувачем передбачених договором дій. Мотиви неприйняття виконання, як і сам факт такого неприйняття не мають правового значення до вирішення питання про належність виконання набувачем своїх обов`язків. Згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. За правилами статті 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання, у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України). Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач має убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач. Такі висновки щодо застосування положень статей 755, 756 ЦК України узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема у постановах від 21.06.2021 у справі № № 644/1566/19, від 25.02.2021 у справі №686/13821/19, від 28.03.2018 у справі № 509/513/16-ц, від 29.08.2018 у справі № 755/1226/17-ц та від 06.05.2020 у справі № 755/1750/19. Згідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Порушення є істотним, якщо тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати у реальних збитках і (або) упущеної вигоди; її розмір, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13 та у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19 (провадження № 61-11407св20). Також розірвання у судовому порядку договору довічного утримання, передбачено Договором, укладеним між [PERSON] та [PERSON] . Договір може бути розірвано за згодою сторін, а у випадку не виконання його умов і відмови від добровільного розірвання однією із сторін - у судовому порядку. Згідно ч. 2 ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору у зв`язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення, суд може залишити за набувачем право власності на частину майна, з урахуванням тривалості часу, протягом якого він належно виконував свої обов`язки за договором. Однак відповідачем не надано у встановлені законом строки доказів, які могли б підтвердити суму виплаченого грошового утримання, які були здійснені на виконання Договору, а тому це не було предметом розгляду в даній справі. На підставі досліджених письмових доказів наявних у матеріалах справи, пояснень учасників процесу та показів свідків, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про наявність правових підстав для розірвання укладеного між сторонами договору довічного утримання, суд виходив з наступного. Обсяг обов`язків, які має виконувати відповідач за укладеним договором, визначний п. 8 Договору. Отже, факт неналежного виконання [PERSON] положень Договору знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: approved