Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, про встановлення факту, що має юридичне значення та визначення місця проживання дитини. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебував з відповідачем у шлюбі, проте, заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28.09.2021 у справі №569/7256/21 шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . 05.07.2012 батько позивача [PERSON] придбав за договором купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] . 19.07.2012 позивач з відповідачем зареєструвалися в житлі батька позивача [PERSON] за адресою - [ADDRESS] , також в цьому житлі зареєстрований та проживає від народження син сторін у справі. Після розірвання шлюбу 17.12.2021 відповідач самостійно знялася з реєстрації у вказаній квартирі та стала проживати за невідомою для позивача адресою. Натомість позивач разом із малолітнім сином [PERSON] продовжує мешкати за вказаною адресою. У зв`язку із наведеним, починаючи з 17.12.2021 малолітній син сторін у справі [PERSON] перебуває на повному утриманні позивача, як батька. Позивач стверджує, що відповідач самоусунулася від виховання та утримання дитини, позивач має належний дохід та достаток, щоб самостійно утримувати дитину та забезпечувати для неї все необхідне. Проте, на сьогодні позивачу необхідно встановити факт перебування малолітнього сина [PERSON] , 2013 року народження на його утриманні, як його батька, оскільки це дасть йому право на безперешкодний виїзд за кордон з сином для спільного відпочинку та оздоровлення. Крім того, це дасть право позивачу визначити місце проживання дитини саме з ним, як його батька. Ухвалою суду від 31.03.2023 прийнято справу до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. 05 квітня 2023 року позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, в якій він вказує, що в назві позовної заяви визначив предмет справи "про встановлення факту, що має юридичне значення, про визначення місця проживання малолітньої дитини". Разом з тим, в прохальній частині позовної заяви в другому абзаці зазначено: "Визнати місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з його батьком [PERSON] , [INFO] " Таким чином, у нього виникла необхідність в уточненні наведеної позовної вимоги та приведенні її у відповідність до закону, а саме викладенні в такій редакції, як: "Визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з його батьком [PERSON] , [INFO] ". 01 травня 2023 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, вважає позов необґрунтованим, безпідставним та відхиляє позовні вимоги в повному обсязі. Зазначає, що спір щодо визначення місця проживання спільного з позивачем сина відсутній, а відтак і відсутній предмет спору. Дитина проживає з батьком в будні дні, а з відповідачкою у вихідні, згідно з домовленістю. 01 травня 2023 року позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якій він зазначає, що зі справи достовірно вбачається та є не спростованим відповідачкою, що починаючи з 17.12.2021 малолітній син [PERSON] , 2013 року народження, перебуває на повному утриманні позивача, як батька. Позивач вважає, що аргументи наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву, не заслуговують на увагу суду, просить позовну заяву задовольнити. 26 червня 2023 року до суду надійшов висновок Органу опіки та піклування № 08-1404 від 26.06.2023, у якому вказано, що орган опіки та піклування вважає за доцільне визначати місце проживання дитини з батьком. Ухвалою суду від 27.06.2023 клопотання позивача про виклик свідків задоволено, викликано в засідання свідків: [PERSON] , [INFO] , проживаючу в [ADDRESS] ; [PERSON] , [INFO] , проживаючого у [ADDRESS] ; [PERSON] , [INFO] , проживаючого у [ADDRESS] . Підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник - адвокат Затинний С.С. у судовому засіданні просили позовні вимоги задовільнити. Відповідачка у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача, зазначала про відсутній спір з позивачем щодо визначення місця проживання дитини, а відповідно і предмет спору. Представниця органу опіки і піклування в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи без її участі, підтримала висновок органу опіки та піклування та просила суд прийняти законне рішення в інтересах дитини. В судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що дитина [PERSON] проживає майже весь час з позивачем, він її відвозить до шкоди та потім забирає, в дитини та батька приязні стосунки. Заслухавши сторін по справі, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Згідно свідоцтва про народження [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 45, [PERSON] народився [INFO] , батьками вказані сторони по справі. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28.09.2021, у справі №569/7256/21 шлюб між сторонами розірвано. Згідно довідки про склад зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , виданої 28.03.2023 № 5299 Департаментом цифрової трансформації та забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, сторони по справі та дитина [PERSON] , [INFO] , зареєстровані в житлі за вказаною адресою. Відповідно до довідки № 27 від 29.03.2023, виданої ОСББ " Дубенська 46" для позивача, [PERSON] фактично проживає разом зі своїм сином [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Як стверджується актом обстеження житлово-побутових умов проживання здобувача освіти від 29.03.2023, складеного комісією Рівненського ліцею № 27 Рівненської міської ради, [PERSON] проживає в задовільних умовах, має окреме постійне місце для навчання, окреме місце для відпочинку, окреме спальне місце. Висновком комісії встановлено, що батько дбає про свого сина, матеріально забезпечує його, приймає активну участь у життя дитини. Згідно акту обстеження умов проживання від 29.03.2023, складеного Службою у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради Рівненської області, [PERSON] проживає разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . За даною адресою створені комфортні умови для проживання дитини. Відповідно до характеристики водія легкового автомобіля фінансово-господарського відділу департаменту з питань будівництва та архітектури Рівненської обласної державної адміністрації [PERSON] , останній з 13.03.2007 працює на вказаній посаді, за період роботи зарекомендував себе відповідальним та ініціативним працівником, вміє організовувати свою роботу. Стягнень за порушення трудової дисципліни до [PERSON] не застосовувалось, користується авторитетом та повагою у колективі. Згідно характеристики на [PERSON] , що складена ГУНП в Рівненській області Рівненським районним управлінням поліції 30.03.2023, позивач раніше не притягався до адміністративної та кримінальної відповідальності, на "Д" обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини, суд зазначає. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Поряд з цим за змістом п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову. Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні). Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо. Відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі. Так, у справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина 1 статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя. Подібні висновки закріплено у постановах Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №456/647/18 (провадження №61-2018св19), від 13.05.2020 у справі №686/20582/19-ц (провадження №61-1807св20), від 09.09.2020 у справі №750/1658/20 (провадження №61-9658св20). Суд звертає увагу, що та обставина, що відповідач не заперечує щодо проживання сина з батьком є фактично визнанням позову в цій частині, проте не свідчить про відсутність спору. Право позивача на визначення місця проживання дитини з ним шляхом звернення з позовом передбачено законом і хоча відповідач не заперечувала проти такого визначення місця проживання їх спільної дитини на час вирішення справи в суді, проте існування невизначеності у правах і обов`язках сторін щодо місця проживання дитини безпосередньо впливає саме на інтереси дитини. Визначення місця проживання дитини з матір`ю в установленому законом порядку є правом позивача на звернення до суду за захистом свого права та права дитини, а тому закриття провадження у справі порушує право позивача на звернення до суду за захистом права, а тому доводи відповідача про відсутність предмету спору є необґрунтованими. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов"язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов"язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою та десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв"язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов"язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до статті 11 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на проживання в сім"ї разом з батьками або в сім"ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов"язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов"язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною першою статті 14 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Згідно зі статтею 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов"язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Статтею 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов"язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Відповідно до вимог статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов"язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров"я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов"язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв"язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (ч.1 ст.141 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до положень ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров"я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір"ю. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.12.2016 по справі № 6-2445цс16. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У частині 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім"єю, крім випадків, коли сім"я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Ухвалюючи рішення в справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв"язків із сім"єю, крім випадків, коли сім"я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об"єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. На підставі викладеного, при вирішенні питання про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , суд враховуючи вік малолітньої дитини, яка не може дати об`єктивної згоди на проживання з одним із батьків самостійно, відомості про те, що на цей час дитина проживає разом з батьком, добросовісне виконання ним батьківських обов"язків, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з батьком, чи негативно впливали на її виховання та розвиток, дійшов висновку про обґрунтованість позову в цій частині та необхідність визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з його батьком [PERSON] , [INFO] . При цьому, визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком не позбавляє права відповідача у справі спілкуватися з дитиною та не обмежує її у здійсненні своїх батьківських прав та обов"язків, оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, прояву турботи відносно неї та участі у її вихованні. Визначаючи місце проживання дитини разом з батьком суд виходить з якнайкращих інтересів дитини, врахувавши установлені обставини справи. Стосовно вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме те, що малолітній [PERSON] , [INFO] , перебуває на утриманні свого батька - [PERSON] суд зазначає таке. В обґрунтування цієї вимоги позивач вказує, що встановлення такого факту дасть йому можливість безперешкодного виїзду за кордон з сином для спільного відпочинку та оздоровлення. Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (частина перша статті 315 ЦПК України). Визначений у частині першій статті 315 ЦПК України перелік фактів, які можуть встановлюватися судом, не є вичерпним, оскільки згідно з частиною другою зазначеної статті у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. При цьому суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: - згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; - чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», військовому командуванню, зокрема і Державній прикордонній службі України, визначено завдання щодо запровадження та здійснення передбачених Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходів і повноважень, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави. На період дії воєнного стану можуть обмежуватись конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені ст.ст. 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України. Виїзд з України громадян України здійснюється з урахуванням вимог, передбачених Правилами перетинання державного кордону України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 з відповідними змінами (далі - Правила), та у відповідності із вимогами Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України». За змістом п. 2-6 Правил категорії осіб, яким дозволяється виїзд за межі України, визначено частиною першою статті 23 Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Зокрема, абзацом четвертим ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено таку категорію, як жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років. Для перетину кордону на даній підставі необхідно надати підтверджуючі документи на утримання трьох і більше дітей віком до 18 років. Підтвердженням того факту, що дитина знаходиться на утриманні одного із батьків або опікуна, є довідка, видана органом місцевого самоврядування через центр надання адміністративних послуг за місцем проживання заявника. Порядок замовлення такої послуги та отримання запитуваної довідки врегульовано і у Єдиному державному порталі електронних послуг "Дія" функціонування якого визначається Положенням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України «Питання Єдиного державного веб-порталу електронних послуг та Єдиного державного порталу адміністративних послуг» від 4 грудня 2019 року №1137, доступ до якого є загальним та відкритим. Суд зазначає, що доказів звернення заявника до відповідного органу місцевого самоврядування через центр надання адміністративних послуг за місцем проживання заявника з метою отримання вказаної довідки, відмови у видачі заявнику такої довідки, матеріали справи не містять. На підтвердження перебування дитини на утриманні батька, позивачем, зокрема, надано свідоцтво про народження, акти обстеження умов проживання та довідку про склад зареєстованих осіб. Водночас суд вказує, що відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Тобто саме позивач зобов`язаний надати суду докази, за якими він просить встановити юридичний факт. Суд наголошує, що за приписами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Факт реєстрації та проживання дитини разом з позивачем сам по собі не свідчить про повноту визначення чи перебуває особа на утриманні, дані про регулярність такої виплати, її обсяг, добровільність інших платежів на утримання дитини матеріали справи не містять. Водночас, поняття утримання законодавчо не визначено і покладається на розсуд суду, за достатності доказів наданих заявником. З огляду на встановлені обставини справи, а також враховуючи те, що доказів на підтвердження факту перебування дитини, [PERSON] , [INFO] , на утриманні позивача в матеріалах недостатньо, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині

Outcome: partial