Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-03 00:00:00

26 грудня 2022 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування житловим приміщенням В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] - 2/3 частки квартири та [PERSON] - 1/3 частки квартири. У сторін виникають конфлікти щодо порядку користування квартирою, а добровільно дійти згоди щодо врегулювання цього питання сторони не можуть, а тому, позивач просить суд встановити порядок користування спільною квартирою. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 грудня 2022 року цивільну справу № 753/16337/22 передано судді Шаповаловій К.В. 12 січня 2023 року до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою суду від 16 січня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 09 березня 2023 року на 11:00 год. Підготовче засідання призначене на 09 березня 2023 року було відкладено за клопотанням представника відповідача на 18 квітня 2023 року на 10:00 год. 30 березня 2023 року на адресу суду від Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції надійшла інформація стосовно відсутності витребовуваної судом інформації щодо надсилання копії відеозаписів з портативних відеореєстраторів поліцейських (бодікамер), які було зроблено 05 листопада 2022 року екіпажем патрульної поліції № 201, номер жетону працівника поліції № 001147, за викликом на адресу: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 18 квітня 2023 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 19 травня 2023 року. 16 травня 2023 року до суду від представника позивача надійшли додаткові письмові пояснення у справі щодо можливого порядку користування спірною квартирою. 18 травня 2023 року до суду від відповідачки надійшла заява про оголошення перерви у судовому засіданні, оскільки вона хоче особисто надати пояснення у справі, проте через хворобу не може бути присутня у судовому засіданні 19 травня 2023 року. У судовому засіданні 19 травня 2023 року судом було заслухано позицію позивача та її представників щодо поданого позову та представника відповідача та оголошено у розгляді справи перерву до 26 червня 2023 року для надання можливості відповідачці надати особисті пояснення, а також запропоновано сторонам урегулювання питання мирним шляхом. У судовому засіданні 26 червня 2023 року відповідачка [PERSON] заперечувала проти заявлених вимог, вказала, що позивачка жодного дня не проживала у цій квартирі, хоча ключі від квартири є. Вона там робила ремонт за свої власні кошти, а тому наразі не проти продати цю квартиру для вирішення спору, бо разом проживати у квартирі вони не зможуть, та поділити гроші, відповідно до часток у власності, проте просила врахувати кошти, які були нею витрачені на ремонт квартири. З урахуванням того, що позивачка також не заперечувала проти продажу квартири та поділу грошей, судом вдруге було надано учасникам справи час для вирішення питання мирним шляхом та оголошено у справі перерву до 3 серпня 2023 року. 3 серпня 2023 року до суду від представника позивача надійшла заява, відповідно до якої зазначено, що сторонам не вдалось вирішити питання мирним шляхом, оскільки сторони не досягли згоди щодо вартості спірного майна та розміру коштів, які позивачка має сплатити відповідачці за зроблений нею ремонт, тому просила продовжити розгляд справи та позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. У судовому засіданні 3 серпня 2023 року позивачка та її представники підтримали позовні вимоги в повному обсязі, вказала, що відхилення від ідеальної частки становить лише 3,5 кв.м (з урахуванням балкону), та є незначним, при цьому частка у майні відповідачки не зменшується, а позивачки, відповідно, не збільшується. Зауважили, що відповідачкою та її представником не було запропоновано іншого варіанту виділення у користування кімнат, при цьому спір щодо користування майно у сторін наявний і це підтверджується, зокрема в тому числі поясненнями самої відповідачки. Вирішити питання мирним шляхом не вдалось, оскільки відповідачка бажає, щоб позивач сплатила на її користь вартість ремонт приблизно у розмірі 20000 доларів США. Викупити частку відповідачки позивач не має можливості, у зв`язку з відсутністю коштів. Відповідачка також не може викупити частку позивачки з тієї ж самої причини. Відповідачка та її представник у судовому засіданні заперечували проти заявлених вимог, вказали, що відхилення від ідеальної частки в 3,5 кв. м є значним, такий порядок користування, як запропонований представниками позивача порушує права відповідачки. Зауважили, що належні докази чинення відповідачкою перешкод у користуванні майном позивачці матеріали справи не містять. Поряд з цим, відповідачка наполягала на тому, що позивачка має відшкодувати їй вартість ремонту у розмірі 20000 доларів США, який вона робила 15 років назад, не дивлячись на те, що позивачка не проживала жодного дня у цій квартирі, як вказала відповідачка. При цьому ані представник відповідача, ані відповідачка не запропонували суду та позивачу свій варіант користування спірним майном. Суд, проаналізувавши обставини справи у їх сукупності, дослідивши додані до матеріалів справи докази, заслухавши пояснення представників позивача, позивача, представника відповідача, відповідача, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником 1/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 4 липня 2017 року у справі № 753/22468/15-ц, що підтверджується довідкою з ДРРП від 28 жовтня 2022 року (а.с. 13-14). З відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень судом встановлено, що у справі № 753/22468/15-ц судами розглядався спір за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Житлово - будівельний кооператив «Ромашка - 3», Департамент державної реєстрації Міністерства юстиції України, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапчук Н.В., про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності. Під час розгляду справи судами було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є колишнім подружжям. У шлюбі перебували з 13 грудня 1991 року. Шлюб розірвано 08 травня 2003 року. З метою придбання квартири [PERSON] став членом ЖБК «Ромашка-3» на підставі рішення загальних зборів затвердженого рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів № 237 від 24 липня 1995 року. 23 серпня 1995 року [PERSON] як члену житлово-будівельного кооперативу «Ромашка-3» виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів на сім`ю із трьох осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] видано ордер № 105763 на право зайняття житлового приміщення - квартири, яка складається із трьох кімнат житловою площею 42, 53 кв м, за адресою: [ADDRESS] . Квартира [ADDRESS] складається з трьох кімнат житловою площею 42 кв.м, загальною площею 75 кв.м в ЖБК «Ромашка - 3» в м. Києві. Відповідно до довідки, виданої ЖБК «Ромашка - 3» 07.08.2015 року № 155 [PERSON] за рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів № 237 від 24.07.1995 року є членом ЖБК «Ромашка - 3», сума пайового внеску за квартиру в розмірі 9009,06 грн. оплачена 07 липня 2015 року в повному обсязі (а.с.171,т.1). На підставі цієї довідки відповідач [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на квартиру від 16.09.2015 року, право власності на квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16 вересня 2015 року Згідно договору дарування від 28 жовтня 2015 року [PERSON] передав безоплатно належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] [PERSON] . За результатами розгляду спору та апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, Апеляційний суд міста Києва ухвалив рішення, яким визнав квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Визнав за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , а за [PERSON] - право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] . Визнав недійсним договір дарування квартири від 28 жовтня 2015 року зареєстрований в реєстрі за № 359, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапчук Н.В., за яким [PERSON] передав [PERSON] безоплатно квартиру [ADDRESS] . Як вбачається з копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 6 жовтня 2021 року, позивач [PERSON] стала власником 2/3 часток квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON] (а.с 15), та вказане додатково підтверджується довідкою з ДРРП від 28 жовтня 2022 року (а.с.13-14). Отже, на цей час позивачка є власником 2/3 часток квартири за адресою: [ADDRESS] , а відповідачка власником - 1/3 частки такої квартири. Отже, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 жовтня 2023 року квартира за адресою: [ADDRESS] є спільною частковою власністю та 2/3 частки вказаної квартири зареєстровано за позивачкою [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину та 1/3 частка вказаної квартири зареєстрована за відповідачкою [PERSON] на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 4 липня 2017 року. Спірна квартира, розташована на 5 поверсі 14-16 ти поверхового будинку та має 3 ізольовані кімнати. Загальна площа квартири - 75 кв.м, житлова - 42 кв.м. Звертаючись із позовом до суду позивачка вказала, що у спірній квартирі не проживає, хоча і має ключі, які їй дала відповідачка у присутності працівників поліції, яких позивачка викликала через те, що відповідачка чинить перешкоди їй у користуванні власністю. Вказала, що відповідачка забороняє їй приїжджати та заходи в квартиру без її присутності та відома. Відповідачка зайняла всі 3 кімнати у квартирі, проживає там з чоловіком, приїжджає син з невісткою. У всіх кімнатах речі відповідачки, позивачка не має можливості ані проживати, ані користуватись своєю частиною власності, та вказане порушує її права власника. Відповідачка у судовому засіданні не заперечувала факт того, що позивачка не проживає у спірній квартирі та ніколи там не проживала. Вказала, що позивачка не цікавилась квартирою, проте ключі від квартири вона їй дала. Поряд з цим, вказала, що жити разом вони не зможуть, вона живе з чоловіком, зауважила, що робила в цій квартирі ремонт за власні кошти, брала кредити, сама сплачує комунальні послуги, а тому не розуміє, чому позивачка має проживати у цій квартирі та не бажає їй просто її «дарувати». Вони намагались продати квартиру та поділити кошти. Проте не домовились за ціну та за оплату коштів брокеру. Відповідно до статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У відповідності до вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 316 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України), правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Як передбачено статтею 319 цього ж кодексу, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно із статтею 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 355 ЦК України встановлено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади (стаття 356 ЦК України). Відповідно до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Окрім того, судом також враховано, що за змістом статей 47, 48 Житлового кодексу України (далі по тексту - ЖК України), жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Разом з тим, відповідно до Порядку застосування в м. Києві Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів та Президії Київської міськради профспілок від 15 липня 1985 року № 582, в Києві рівень середньої забезпеченості жилою площею на одну особу дорівнює 9 кв.м, норма жилої площі для визнання особи такою, що потребує поліпшення житлових умов, - 7,5 кв.м. Отже, рівень середньої забезпеченості жилою площею на одну особу в м. Києві дорівнює 9 кв.м, а норма жилої площі для визнання особи такою, що потребує поліпшення житлових умов, - 7,5 кв.м. Відповідно до роз`яснень пункту 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року №20, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. В даному випадку спірні правовідносини сторін не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, а тому надання в користування сторонам спору кімнат, адекватних розміру їх часток у праві власності на спільне майно, не порушить їх право власності. При цьому з аналізу наявної судової практики вбачається, що в подібних спорах допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Така позиція узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15, в постановах Верховного Суду від 18 лютого 2019 року по справі № 569/15733/17-ц, від 20 лютого 2019 року по справі № 214/239/17-ц, від 13 грудня 2019 року по справі №756/3340/18, від 07 квітня 2021 року по справі №754/12663/16. З урахуванням розміру часток сторін у справі, площі 3-х ізольованих кімнат у квартирі, ідеальна частка позивача становить - 28 кв.м, а відповідачки 14 кв.м., а тому позивачкою запропоновано варіант виділення у користування кімнат наступним чином: [PERSON] виділити у користування першу кімнату площею 11,9 кв.м, третю кімнату площею 18,1 кв. м з прилеглим до неї балконом 1,5 кв.м., [PERSON] виділити у користування другу кімнату площею 12 кв.м. Залишити у спільному користуванні позивача та відповідача кухню площею 8,2 кв.м., вбиральну площею 1,3 кв.м, ванну кімнату площею 3,0 кв.м, коридор площею 19,0 кв.м. Також позивачем запропоновано передати у користування саме їй балкон розміром 1,5 кв.м, який прилягає до кімнати площею 18,1 кв. м, яка виділяється позивачу, оскільки залишення такого балкону у спільному користуванні чи передання його у користування відповідачці, призведе до порушення прав позивачки. При вказаному виділенні у користування кімнат відхилення від ідеальних часток на користь позивача (з урахуванням балкону, що прилягає до кімнати, має один вихід саме з кімнати 18,1 кв.м. та є єдиним у квартирі) становить 3,5 кв.м. а відхилення від ідеальної частки відповідачки становить 2 кв.м. Відповідачка та її представник не запропонували жодного іншого варіанту виділення у користування кімнат, для можливості зменшення проценту відхилення від ідеальних часток кожної сторони, а також можливого користування кімнатами співвласниками так, щоб при цьому не порушувати право користування один одного. Єдиний варіант, що був запропонований стороною відповідача - це продаж спірного майна та поділення коштів. Суд зауважує, що двічі протягом часу розгляду справи, надавав сторонам можливість домовитись та врегулювати спірне питання мирним шляхом. Проте, сторони не змогли домовитись та дійти порозуміння. Зокрема позивачка та відповідачка не дійшли згоди, що частки коштів, які має отримати кожна з них при продажу квартири, оскільки відповідачка наполягала на відшкодування позивачкою їй в повному розмірі (20000 доларів США) вартість ремонту, який був нею зроблений у квартирі 15 років назад та який саме нею й використовувався весь цей час, оскільки як вказала відповідачка - позивачка жодного дня не проживала у квартирі. Поряд з цим, відповідачка та її представник не надавали суду будь-яких обґрунтованих пояснень та доказів на підтвердження того, що відповідачкою на ремонт квартири 15 років назад було витрачено саме 20000 доларів США особистих коштів та що позивачка зобов`язання повністю відшкодовувати при таких обставинах цю суму відповідачці. Також судом під час розгляду справи, встановлювалась можливість позивачу/відповідачу викупити частки у спільній часткові власності одна одної, проте як позивачка так і відповідачка зауважили, що не мають можливості це зробити через брак коштів. Таким чином, з урахуванням розміру житлової площі, часток кожного із співвласника у цій квартирі, з огляду на те, що відповідачем не запропоновано власного іншого варіанту виділення у користування кімнат, зважаючи на те, що відхилення від ідеальних часток співвласників є незначним, а також зважаючи на те, що в будь-який інший спосіб поновити порушене право позивача на користування власністю не вбачається можливим, враховуючи позиції учасників справи у цій справі, підтвердження факту наявності конфлікту між сторонами та чинення відповідачкою перешкод позивачці у користуванні власністю, що, зокрема, не заперечувалось власне відповідачкою, суд вважає, що запропонований позивачем варіант користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , не буде порушувати права співвласників, а тому приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, у зв`язку з чим вважає за можливе встановити співвласникам квартири порядок користування, запропонований позивачкою та її представниками. Також, суд вважає, що виділення балкону площею 1,5 кв.м. саме у користуванні позивачки є обґрунтованим, оскільки балкон виконує допоміжну функцію, не є обов`язковим елементом житлового приміщення. Відсутність у частині квартири, яка виділяться відповідачу доступу до балкону не є підставою для відмови у визначенні порядку користування квартирою, запропонованого позивачем, оскільки такий варіант є єдиним можливим, з урахуванням того, що балкон у квартирі є єдиним та прилягає до кімнати, що виділяється у користування саме позивачу. Встановлення такого порядку користування спірною квартирою, за якого для відповідача зберігатиметься можливість користування балконом, який прилягає до житлової кімнати, якою користується позивач, є неможливим, оскільки в такому випадку не буде забезпечуватися роздільний (відособлений) режим користування позивачкою жилою кімнатою, яку вина просить виділити у її користування (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 760/21057/18). Відповідно до частини третьої статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною третьою статті 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (стаття 76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частин другої, третьої статті 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог, відповідно до статті 11 ЦПК України, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. На підставі статті 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню, суд покладає на відповідача понесені позивачем витрати щодо сплати судового збору при подані позову до суду. На підставі викладеного та

Outcome: approved