Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-02 00:00:00

25.04.2023р. [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на житловий будинок, господарські будівлі і споруди, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що вищевказане домоволодіння являлося майном колгоспного двору, головою якого був його батько [PERSON] , а він та його мати [PERSON] були його членами. Оскільки співвласниками майна колгоспного двору являються всі члени такого двору, то позивачу та його батькам належало по 1/3 частці в даному об`єкті нерухомості. В березні 2000 року [PERSON] помер. Після його смерті належну йому 1/3 частку будинку успадкувала дружина [PERSON] та син [PERSON] , оскільки проживали разом з ним та вступили в управління спадковим майном. [INFO] померла [PERSON] . За життя нею був складений заповіт за яким вона заповіла частину свого майна іншій особі. Однак, належну їй частку в домоволодінні в [ADDRESS] вона не заповідала, а тому спадкування даного майна здійснюється за законом і єдиним спадкоємцем першої черги, який прийняв спадщину є позивач. З метою оформлення спадщини, [PERSON] звернувся до державного нотаріуса. Проте, у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено на підставі того, що частки померлого голови колгоспного двору та інших його членів виділені не були, а також у зв`язку з тим, що спадкодавцем було побудовано сарай літ. «Д» на який відповідні документи не надано. Отже, через відсутність можливості в позасудовому порядку оформити спадкове майно на себе, позивач просив захистити його майнові права в обраний ним спосіб. Ухвалою суду від 27.04.2023р. у справі було відкрито загальне позовне провадження. Цією ж ухвалою витребувано з Третьої Коломийської державної нотаріальної контори копії спадкових справ, які були заведені після смерті [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , яка померла [INFO] . Також витребувано з Обласного комунального підприємства «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» матеріали інвентаризаційної справи відносно нерухомого майна: житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 07.06.2023р. підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явився, його представник подала до суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу за їхньої відсутності. Позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити. Представник Коломийської міської ради в судове засідання не з`явився. 08.05.2023р. до суду надійшло клопотання, в якому представник відповідача просив розглядати справу за позовом [PERSON] без їхньої участі та винести рішення згідно чинного законодавства. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, давши оцінку представленим доказам, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. З матеріалів справи судом було встановлено, що [INFO] в с. Воскресинці, Коломийського району, народився [PERSON] . Його батьками в свідоцтві про народження серії [NUMBER] зазначені [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 03 січня 1991 року, виданого на підставі рішення виконкому Коломийської районної ради народних депутатів №268 від 12.12.1990р. вбачається, що житловий будинок з приналежними до нього будівлями і спорудами, який розташований в [ADDRESS] , належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON] . Відповідно до довідки Воскресинцівського старостинського округу від 22.12.2022р. №230 встановлено зміну нумерації будинків по [ADDRESS] . Згідно даних технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого станом на 06.04.2022р. та виписки з інвентаризаційних матеріалів вбачається, що домоволодіння в [ADDRESS] складається з: житлового будинку літ «А» загальною площею 39,4 кв.м., житловою - 16,2 кв.м., спорудженого 1959 р., літньої кухні літ. «В» (1960р.), вбиральні літ. «Г» (1960р.), сараю літ. «Д» (2013р.). При цьому в примітках інвентаризаційних матеріалів зазначено, що дозвільні документи на сарай літ. «Д» не надані. З довідки, виданої Воскресинцівським старостинським округом Коломийської міської ради № 211 від 01.12.2022р. слідує, що станом на 01.07.1990 року в будинку по [ADDRESS] були зареєстровані: голова господарства [PERSON] , його дружина [PERSON] та син [PERSON] . Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, яка була чинною до 1991 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Згідно із частиною другою статті 120 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться у користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент. Колгоспний двір визначався, як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 308/3775/14-ц. Частиною першою статті 112 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, передбачено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь у його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору в складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 688/21/17-ц. Як роз`яснено у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц. В даній справі встановлено, що станом на 15.04.1991р. членами колгоспного двору були [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Будучи членами колгоспного двору, вказані особи, кожен в рівній частині, були співвласниками майна, яке належало колгоспному двору, зокрема і спірного будинковолодіння. Таким чином, суд прийшов до висновку, що в силу положень законодавства, яке регулювало власність майна колгоспних дворів, позивач та його батьки являлися власниками кожен на 1/3 частку в житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] , актовий запис №11, зареєстрований Воскресинцівською сільською радою Коломийського району. В пункті 1 постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР ( 1540-06 ) (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК ( 435-15 ) і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. В даній справі спадщина після смерті [PERSON] відкрилася [INFO] , а тому застосуванню підлягають положення ЦК УРСР. Статтею 524 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст.. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст.. 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ч.1 ст. 549 ЦК УРСР). З довідки, виданої Воскресинцівським старостинським округом Коломийської міської ради № 211 від 01.12.2022р. вбачається, що на час смерті [PERSON] у будинку разом з ним були зареєстровані та проживали: дружина [PERSON] та син [PERSON] . Заповіт від імені померлого [PERSON] у виконкомі Воскресинцівської сільської ради не посвідчувався. Таким чином, суд приходить до висновку, що після смерті голови колгоспного двору належне йому майно, зокрема частка в домоволодінні була успадкована дружиною та сином відповідно до положень ст.. 524, 529, 548 ЦК УРСР, оскільки останні являлися спадкоємцями першої черги за законом та прийняли спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння цим спадковим майном. З матеріалів спадкової справи №211/2016 вбачається, що 24.05.2016р. [PERSON] звернулася до Першої коломийської районної держконтори з заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] . Аналогічна заява 08.12.2021р. була подана і сином спадкодавця - [PERSON] . Відомостей про видачу спадкоємцям свідоцтв про право на спадщину, яке залишилось після смерті [PERSON] матеріали спадкової справи не містять. [INFO] померла [PERSON] , про що Коломийським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області складено відповідний актовий запис №152 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Стаття 1216 ЦК України визначає спадкування як перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Положеннями ст.. 1217, 1218 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частинами 1, 2 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. 06 березня 2018 року секретарем Воскресинцівської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області було посвідчено заповіт [PERSON] за яким остання належний їй будинок з господарськими будівлями та спорудами та приватизовану земельну ділянку загальною площею 0,0873 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, які знаходяться в [ADDRESS] , заповіла [PERSON] , [INFO] . Вказаний заповіт був зареєстрований за №118, не змінювався і не скасовувався. Відповідно до ч.1, 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. З довідки Воскресинцівського старостинського округу від 08.12.2021р. № 374 вбачається, що [PERSON] була зареєстрована і проживала в с. Воскресинці вул. Запруття з 10.07.1982 р. по день своєї смерті [INFO] . Разом з нею за вказаною адресою проживав її син [PERSON] , підтвердженням чого є довідка Воскресинцівського старостинського округу від 22.11.2021р. № 362. Матеріалами спадкової справи №230/2021р., заведеної після смерті [PERSON] підтверджується, що спадщину після смерті спадкодавиці прийняв її син [PERSON] , а також за його письмовою згодою, до кола спадкоємців було включено онуку спадкодавиці [PERSON] , яка пропустила строк, встановлений ст.. 1270 ЦК України. Вказаними особами були подані заяви про прийняття спадщини до Коломийської міської державної нотаріальної контори. 28.09.2022р. [PERSON] , яка діяла від імені та в інтересах [PERSON] , подала заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] 28.09.2022р. державним нотаріусом Третьої коломийської ДНК Мануляк І.В. було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель ті споруд (присадибна ділянка), що знаходиться в [ADDRESS] , загальною площею 0,0873 га. Таким чином вбачається, що [PERSON] , як особою, визначеною в заповіті [PERSON] було оформлено спадщину в нотаріальній конторі та отримано правовстановлюючий документ на спадкове нерухоме майно. Згідно ст.. 1245 ЦК України, частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом. Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Оскільки частка [PERSON] в домоволодінні по [ADDRESS] не була включена до заповіту, за правилами спадкування на загальних підставах, вказане майно було успадковане [PERSON] , як єдиним спадкоємцем першої черги за законом. Положеннями ст.. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. З матеріалів справи встановлено, що 17.11.2022р. [PERSON] звернувся до Першої та Третьої коломийської ДНК із заявами про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] (спадкова справа 211/2016) та [PERSON] (спадкова справа 230/2021) на їхні частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться в [ADDRESS] . Постановами державного нотаріуса від 17.11.2022р. позивачу було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом. Відмови нотаріуса мотивовані тим, що частки померлого голови колгоспного двору та інших його членів у майні колгоспного двору не виділено, а також тим, що спадкодавцем був побудований сарай літ. «Д», на який дозвільні документи не надано. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, письмовими доказами в справі було підтверджено неможливість спадкоємця оформити свої спадкові права на домоволодіння в позасудовому порядку, а тому його звернення до суду з позовом є обґрунтованим. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту. Відповідно до ст.. 1216 ЦК України, одним із способів набуття права власності на майно є спадкування. В даній справі судом встановлено, що [PERSON] , як член колгоспного двору, є власником 1/3 частки будинковолодіння по [ADDRESS] , яке входило до майна колгоспного двору. Інші 2/3 частки належали батькам позивача [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частці кожному та після їхньої смерті були успадковані [PERSON] , як єдиним спадкоємцем першої черги за законом, який прийняв спадщину. Таким чином, в ході розгляду справи було підтверджено наявність законних підстав для визнання за позивачем права власності на житловий будинок літ. «А» загальною площею 39,4 кв.м., житловою площею 16,2 кв.м., літню кухню літ. «В», та вбиральню літ «Г», які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Що стосується споруди сарай позначеного літ «Д», то згідно матеріалів інвентаризаційної справи, дозвільні документи на будівництво даного об`єкту не надавались, а відтак в цій частині вимог суд виходить з наступного. В положеннях ч.1, 2, 5 ст. 376 ЦК України вказано, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Відповідно до п. 6 постанови пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень ст. 1218 ЦК та з урахуванням роз`яснень, наданих у п. 7 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування". В п. 3.2 листа ВССУ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказано, що за змістом зазначених роз`яснень спадкоємець не позбавлений права звернутись із позовними вимогами про визнання права власності на об`єкти самочинного будівництва в порядку спадкування. Це узгоджується із частинами 3, 5 ст. 376 ЦК і нормами про поняття спадкування та склад спадщини (статті 1216, 1218 ЦК). Якщо право звернутися з вимогою про визнання права власності на об`єкти самочинного будівництва відповідно до чинного законодавства (частини 3, 5 ст. 376 ЦК) належало спадкодавцеві, воно також належить спадкоємцеві, який прийняв спадщину. Право вимагати визнання права власності на самочинно збудоване майно відповідно до частин 3, 5 ст. 376 ЦК є суб`єктивним цивільним правом, яке переходить у порядку спадкування відповідно до норм статей 1216, 1218 ЦК. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №6 від 30.03.2012 року вбачається, що право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв`язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом. Згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту його прийняття в експлуатацію. Верховний Суд України у постанові від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 сформулював правову позицію, згідно з якою у розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а і об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності. При вирішенні спорів про визнання права власності на об`єкти самочинного будівництва на підставі ч. 3 ст. 376 ЦК судам потрібно з`ясовувати правовий режим земельної ділянки, на якій збудовано житловий будинок, будівлю, споруди. Рішення суду про визнання права власності на самочинно зведені будівлі та споруди за спадкоємцями має ґрунтуватись на оцінюванні наявних у матеріалах справи документів та інших доказів на підтвердження обставин, за наявності яких можливе задоволення таких вимог, зокрема: - рішення компетентного органу про надання земельної ділянки для забудови; - ступінь готовності самочинного будівництва; - чи порушуються цим будівництвом права та законні інтереси інших осіб; - в якому році було зведено самочинні будівлі; - відповідність самочинно зведеної будівлі архітектурним, будівельним, санітарним, протипожежним правилам та нормам; - наявність акта приймання (прийомки) в експлуатацію або сертифікату відповідності; - якщо нерухомість збудована в сільській місцевості, то потрібно встановити чи зареєстрована вона у погосподарській книзі сільської ради. У звіті про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій зазначено, що за результатом технічного обстеження господарської будівлі: сараю літ. «Д» розташованого в [ADDRESS] , встановлено можливість надійної та безпечної експлуатації даної будівлі згідно діючих норм. Відповідно до даних технічного паспорту слідує, що роком зведення сараю літ. «Д» вказано 2013р. Даний об`єкт в експлуатацію введений не був. Порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А.3.1-3-94 "Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів" та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз`яснюється: - оформлення свідоцтва на право власності на об`єкти, які були закінчені будівництвом після 5 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями - державними приймальними або державними технічними. Частинами 5, 8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачене законодавством) в експлуатацію, забороняється. В п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №6 від 30.03.2012 року судам роз`яснено, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Вказане положення узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах: від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15, від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15, а також висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 04 червня 2018 року у справі № 640/13030/16-ц (провадження № 61-1073св17), від 18 лютого 2019 року у справі № 308/5988/17 (провадження № 61-39346св18), від 18 квітня 2019 року у справі № 306/2140/17. В своєму листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» ВССУ також зазначає, що у спорах про визнання права власності в порядку спадкування на самочинно збудовані будівлі слід звернути увагу на визначення належного відповідача. Як правило, належним відповідачем у справі про визнання права власності в порядку спадкування на самочинне будівництво є відповідна місцева рада, до компетенції якої належить вирішення питання щодо розпорядження землями відповідних територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності (статті 8 - 12 Земельного кодексу України (далі - ЗК)); вирішення питання вибору, вилучення (викупу) земельних ділянок, надання дозволу на будівництво об`єктів містобудування; вирішення питання щодо розташування та проектування нового будівництва, здійснення реконструкції, реставрації, капітального ремонту об`єктів містобудування та упорядкування територій (ст. 12 Закону України "Про планування і забудову територій"). Органи місцевого самоврядування, БТІ (територіальні органи міністерства юстиції України), інспекції архітектурно-будівельного контролю можуть бути залучені в якості відповідачів, якщо спадкодавець за свого життя або спадкоємці звертались до зазначених органів в межах їх компетенції та отримали відмову у вчиненні певних дій або мала місце бездіяльність цих органів. Листом від 12.04.2023р. № 224-11 Відділ з питань державного архітектурно-будівельного контролю Коломийської міської ради з посиланням на п. 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою КМУ від 13.04.2011р. №461, рекомендував [PERSON] звернутися до суду для вирішення питання про набуття права власності на самочинно збудований об`єкт. При цьому, зі змісту даного листа не є зрозумілим неможливість прийняття в експлуатацію вказаного об`єкту без рішення суду та в чому саме полягає спір між сторонами. Також, у п. 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №6 від 30.03.2012 року зазначено, що розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку). У зв`язку із цим положення частини п`ятої статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу. Прийняття в експлуатацію таких об`єктів нерухомості має здійснюватися відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у спосіб, визначений Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91. Отже, позовні вимоги в частині визнання права власності за самочинно збудований сарай літ. «Д» задоволенню не підлягають, оскільки питання про прийняття до експлуатації вказаного об`єкту компетентним державним органом належним чином не розглянуто. Крім цього, дане приміщення є приналежністю головної речі (будинку), а тому, в силу п. 27 Постанови Пленуму ВССУ №6 від 30.03.2012 року, положення частини п`ятої статті 376 ЦК України на нього не поширюється. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial