Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-17 00:00:00

У січні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Волинській області, Державної казначейської служби України, Волинської обласної прокуратури про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу. Позов мотивований тим, що 28 січня 2022 року дізнавачем СД Ковельського РУП ГУНП у Волинській області Захарчук Н.Ф. в ході проведення огляду місця події на автодорозі О-031591 сполученням Овлочин-Соловичі-Бобли-Ревушки були виявлені та вилучені належні йому трактор колісний та два тракторних причепи. Ухвалою слідчого судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2022 року частково задоволено клопотання дізнавача СД Ковельського РУП ГУНП у Волинській області Хацера І.С. про арешт майна та накладено арешт на належні йому трактор колісний марки «МТЗ-80», реєстраційний номер [NUMBER] , 1987 року випуску, тракторний причіп марки «2ПТС-4», реєстраційний номер [NUMBER] , 1990 року випуску, а також на належний [PERSON] , що перебував у користуванні позивача, тракторний причіп марки «2ПТС-4», реєстраційний номер [NUMBER] , 1984 року випуску, із забороною відчуження та розпорядження. Ухвалою Волинського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року скасовано ухвалу слідчого судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2022 року про арешт майна та відмовлено у задоволенні клопотання дізнавача СД Ковельського РУП ГУНП у Волинській області Хацера І.С. про накладення арешту на майно, яке виявлене та вилучене 28 січня 2022 року в ході проведення огляду місця події на автодорозі О-031591 сполученням Овлочин-Соловичі-Бобли-Ревушки. 16 лютого 2022 року вищевказане майно було йому повернуто. Вказуючи, що в результаті безпідставного вилучення та незаконного накладення арешту на майно, яке він використовує для сільськогосподарського виробництва, йому було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у приниженні його ділової репутації як директора Фермерського господарства «Обрій+», зриву запланованих польових робіт, неможливості виконання зобов`язань перед замовниками та реалізації вирощеної сільськогосподарської продукції, недоотриманні ймовірної вигоди від реалізації продукції та погіршенні відносин у побуті й на роботі, просив стягнути з держави через Державну казначейську службу України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 200 000 гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої накладенням арешту на майно, та витрати, понесені на оплату правничої допомоги адвоката у кримінальному провадженні, в розмірі 49 575 гривень. Відповідач Волинська обласна прокуратура подала до суду відзив на позовну заяву, в якому вказала, що позов не визнає, просить відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що скасування ухвали слідчого судді, якою накладено арешт на належне позивачу майно, не є підставою для відшкодування на користь позивача моральної шкоди. Крім того, вказує на те, що позивач не надав належних доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, а розмір визначеної позивачем моральної шкоди є необґрунтованим та завищеним. Щодо стягнення на користь позивача витрат за надання йому правничої допомоги, прокуратура вважає розмір цих витрат необґрунтованим, непідтвердженим належними доказами та значно завищеним (а. с. 44-49). Відповідач Державна казначейська служба України у відзиві на позовну заяву також просила відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що позивач не надав належних доказів про незаконність чи протиправність дій працівників правоохоронних органів, доказів заподіяння йому моральної шкоди та її розміру, а розмір витрат за надання йому правничої допомоги не відповідає засадам розумності, справедливості та є завищеним (а. с. 53-55). Відповідач Головне управління Національної поліції у Волинській області у відзиві на позовну заяву зазначає, що належні позивачу трактор колісний та два причепи були виявлені та вилучені в ході проведення огляду місця події на автодорозі О-031591 сполученням Овлочин-Соловичі-Бобли-Ревушки і в подальшому визнані речовими доказами у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 Кримінального кодексу України. На вказане майно було накладено арешт ухвалою слідчого судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2022 року. На наступний день після скасування ухвали слідчого судді транспортні засоби були повернуті позивачу. При цьому, жодних зауважень щодо відсутності майна чи його несправностей він не заявляв. Постановою від 30 березня 2022 року кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 Кримінального кодексу України, закрите на підставі пункту 2 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Вказуючи, що викладені обставини не можуть бути підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди та стягнення витрат, понесених на оплату правничої допомоги адвоката, в порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», на який посилається позивач, а також, що останній не довів ні факту заподіяння йому моральної шкоди, ні її розміру, Головне управління Національної поліції у Волинській області просило у задоволенні позову відмовити повністю (а. с. 61-67). У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі із викладених у позові підстав, просили його задовольнити. Представники відповідачів у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю та безпідставністю. Заслухавши учасників справи, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що 28 січня 2022 року дізнавачем СД Ковельського РУП ГУНП у Волинській області Захарчук Н.Ф. під час проведення огляду місця події на автодорозі О-031591 сполученням Овлочин-Соловичі-Бобли-Ревушки були виявлені та вилучені трактор, реєстраційний номер [NUMBER] , два причепи, навантажені деревиною породи сосна (а. с. 72-73). Постановою про визнання документів, речей речовими доказами та приєднання їх до матеріалів дізнання від 29 січня 2022 року трактор, реєстраційний номер [NUMBER] , та два причепи, завантажені деревиною породи сосна, визнані речовими доказами у кримінальному провадженні №12022035550000072 від 29 січня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 Кримінального кодексу України (а. с. 74). Ухвалою слідчого судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2022 року частково задоволено клопотання дізнавача СД Ковельського РУП ГУНП у Волинській області Хацера І.С. про арешт майна та накладено арешт на: -трактор колісний марки «МТЗ-80», реєстраційний номер [NUMBER] , 1987 року випуску, власником якого є [PERSON] ; -тракторний причіп марки «2ПТС-4», реєстраційний номер [NUMBER] , 1990 року випуску, власником якого є [PERSON] ; -тракторний причіп марки «2ПТС-4», реєстраційний номер [NUMBER] , 1984 року випуску, власником якого є [PERSON] , та який на момент виявлення і вилучення перебував у користуванні [PERSON] , що були виявлені та вилучені 28 січня 2022 року в ході проведення огляду місця події на автодорозі О-031591 сполученням Овлочин-Соловичі-Бобли-Ревушки, із забороною відчуження та розпорядження вказаним майном (а. с. 9-10). Ухвалою Волинського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року ухвалу слідчого судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2022 року про арешт майна скасовано та відмовлено у задоволенні клопотання дізнавача СД Ковельського РУП ГУНП у Волинській області Хацера І.С. про накладення арешту на майно, яке виявлене та вилучене 28 січня 2022 року в ході проведення огляду місця події на автодорозі О-031591 сполученням Овлочин-Соловичі-Бобли-Ревушки (а. с. 11-13). Скасовуючи ухвалу слідчого судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2022 року про арешт майна, Волинський апеляційний суд вказав на те, що «задовольняючи клопотання, слідчий суддя не дотримався вимог закону, внаслідок чого дійшов необґрунтованого висновку про необхідність накладення арешту на майно у рамках зазначеного кримінального провадження… В клопотанні про накладення арешту на майно дізнавач послався на те, що вилучені під час проведеного 28 січня 2022 року огляду місця події предмети є речовими доказами у кримінальному провадженні. Натомість, ставлячи питання про накладення арешту, дізнавач не з`ясував та з клопотання не вбачається, які є підстави й обґрунтування для накладення арешту на вилучене майно». Крім того, відмовляючи у задоволенні клопотання дізнавача про арешт майна, апеляційний суд зазначив, що «оскільки досудове розслідування вказаного кримінального провадженням має форму приватного обвинувачення і є таким, що розпочате та здійснюється не на підставі заяви потерпілого, тому вирішення слідчим суддею питання щодо застосування будь-якого заходу забезпечення, за таких обставин, призведе до необґрунтованого процесуального примусу з порушенням належної правової процедури та буде суперечити завданням кримінального провадження». 16 лютого 2022 року [PERSON] отримав від працівників поліції вилучене у нього майно: трактор, два причепи та деревину породи сосна, вказавши, що будь-яких претензій до працівників поліції він не має (а. с. 75). Постановою від 30 березня 2022 року кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 Кримінального кодексу України, закрите на підставі пункту 2 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю в діянні складу вказаного кримінального проступку (а. с. 80). Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Так, за змістом статті 1176 ЦК України шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності умов для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто на основі загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Аналогічний висновок про застосування статей 1166, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України висловлено Верховним Судом у постановах від 03 квітня 2019 року у справі № 461/303/15-ц (провадження № 61-41067св18), 10 жовтня 2019 року у справі № 641/2390/17 (провадження № 61-30444св18). Відповідно до статті 1174 ЦК України відшкодовується шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон, пункт 1 частини першої статті 1 Закону). Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного накладення арешту на майно (пункт 1-1 частини першої статті 2 Закону). За змістом пункту 5 статті 3 Закону відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках, зокрема, й незаконного накладення арешту на майно. Так, відповідно до норм кримінально-процесуального закону арешт майна може бути скасований, серед іншого, у випадку закриття кримінального провадження судом, або якщо за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що арешт накладено необґрунтовано, що у свою чергу дає підстави для застосування до виниклих правовідносин положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 459/1070/17 (провадження № 61-45025св18). З матеріалів справи видно, що ухвалою Волинського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року скасовано ухвалу слідчого судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2022 року про арешт належного позивачу майна та відмовлено у задоволенні клопотання дізнавача СД Ковельського РУП ГУНП у Волинській області Хацера І.С. про накладення арешту на майно позивача саме з підстав необґрунтованості й безпідставності накладення такого арешту у рамках зазначеного вище кримінального провадження. Так, у вказаній ухвалі апеляційного суду зазначено, що «ставлячи питання про накладення арешту, дізнавач не з`ясував та з клопотання не вбачається, які є підстави і обґрунтування для накладення арешту на вилучене майно. Стаття 356 Кримінального кодексу України в контексті положень статті 477 Кримінального процесуального кодексу України є статтею приватного обвинувачення. В ухвалі від 15 лютого 2022 року апеляційний суд вказав, що «У матеріалах досудового розслідування відсутня заява потерпілого про вчинення кримінального правопорушення, яка була б підставою для початку кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, а також відсутні будь-які відомості про наявність шкоди, особу, якій вона заподіяна, що є обов`язковим елементом для кваліфікації діяння за ознаками статті 356 Кримінального кодексу України. За таких обставин у задоволенні клопотання дізнавача про арешт майна необхідно відмовити, оскільки досудове розслідування вказаного кримінального провадженням має форму приватного обвинувачення і є таким, що розпочате та здійснюється не на підставі заяви потерпілого, тому вирішення слідчим суддею питання щодо застосування будь-якого заходу забезпечення, за таких обставин, призведе до необгрунтованого процесуального примусу з порушенням належної правової процедури та буде суперечити завданням кримінального провадження». Аналіз змісту вказаної ухвали Волинського апеляційного суду дає обґрунтовані й достатні підстави для висновку, що відомості про вчинення кримінального правопорушення за статтею 356 Кримінального кодексу України, що стали основою для початку кримінального провадження № 12022035550000072, в рамках якого було накладено арешт на належне позивачу майно, внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань безпідставно і незаконно, оскільки стаття 356 Кримінального кодексу України належить до категорії приватного обвинувачення і такі відомості можуть бути внесені уповноваженими особами виключно на підставі заяви потерпілого, якої не було. Таким чином, ухвалою Волинського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року, що набрала законної сили, об`єктивно й достовірно підтверджується саме незаконність, безпідставність і необґрунтованість накладення арешту на майно позивача [PERSON] , що безумовно свідчить про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди на підставі Закону. Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 Закону). Статтею 13 Закону визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто, Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2021 року у справі №520/14448/18. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. За змістом статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» з 01 січня 2023 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі складає 6 700 гривень. Судом встановлено, що внаслідок незаконного накладення арешту на майно позивачу завдано моральної шкоди, право на відшкодування якої він набув на підставі ухвали Волинського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року, що набрала законної сили, і Закону. Визначаючи розмір морального відшкодування, суд враховує обсяг заподіяної позивачу шкоди, що полягає у приниженні його ділової репутації як директора Фермерського господарства «Обрій+», неможливості використовувати трактор та причепи у сільськогосподарській діяльності протягом часу їх перебування під арештом, а саме: у період з 28 січня 2022 року (з моменту їх вилучення відповідно до протоколу огляду місця події (а. с. 72-73) до моменту повернення арештованого майна - 16 лютого 2022 року (а. с. 75), а всього - 20 днів, те, що майно було повернуто позивачу одразу ж наступного дня після скасування його арешту у належному стані, у зв`язку із чим суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 4466 гривень 67 копійок (6700 грн / 30 дн * 20 дн = 4466 грн 67 коп.), а в решті позову в цій частині слід відмовити, оскільки жодних належних та допустимих доказів на підтвердження моральної шкоди у розмірі 200 000 гривень, які надавали б суду достатні підстави відійти від визначеного Законом мінімального розміру моральної шкоди, сторона позивача суду не надала. Кредитний договір від 05 квітня 2022 року, договори поставки від 13, 14 квітня 2022 року, рахунки на оплату, платіжні інструкції, які надійшли до суду поштовою кореспонденцією від сторони позивача 31 березня 2023 року (а. с. 107-133), суд до уваги не бере, оскільки відповідно до частини восьмої статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. У судовому засіданні 28 березня 2023 року вказані докази були повернуті позивачу, оскільки в порушення положень частини дев`ятої статті 83 ЦПК України їх копії не були надіслані іншим учасникам справи. Позивач та його представник у судовому засіданні не обґрунтували неможливість подання зазначених доказів з причин, що не залежали від них, разом із позовною заявою, як того вимагає частина друга статті 83 ЦПК України, хоча усі документи датовані квітнем місяцем 2022 року, що свідчить про їх наявність у позивача станом на день подання позову до суду - 03 січня 2023 року (а. с. 1). Крім того, такі документи складені значно пізніше після того, як було арештоване майно позивача і не мають правового значення для визначення завданої позивачу моральної шкоди у цій справі. Приєднані до позову договір купівлі-продажу № 69Е/21-22 від 04 лютого 2022 року та специфікація № 1 до нього (а. с. 14-15), предметом яких є продаж сої на суму 950000 гривень, не підписані покупцем, у зв`язку з чим посилання позивача на ці документи як на докази, які підтверджують недоотримання ним прибутку і заподіяння йому цим моральної шкоди, є безпідставними та необґрунтованими. Більше того, відповідно до пункту 8.1 вказаного договору він діє з моменту його підписання сторонами і до 30 червня 2022 року, що безсумнівно підтверджує наявність у позивача можливості укласти такий договір та реалізувати свої наміри щодо відчуження належної йому продукції. Також, на думку суду, позивач не був позбавлений можливості орендувати необхідну техніку для продажу належної йому продукції у разі укладення і підписання зазначеного вище договору в період перебування його техніки під арештом, однак у судовому засіданні позивач пояснив, що йому не вистачало для цього часу. При цьому, суд вважає необґрунтованим посилання відповідачів на те, що відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, так як позивач не надав належних доказів про незаконність чи протиправність дій працівників правоохоронних органів та доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, оскільки таке право позивач набув на підставі Закону та ухвали Волинського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року, яка набрала законної сили, якою скасовано ухвалу слідчого судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2022 року про арешт майна та відмовлено у задоволенні клопотання дізнавача СД Ковельського РУП ГУНП у Волинській області Хацера І.С. про накладення арешту на майно позивача саме з підстав необґрунтованості і незаконності накладення такого арешту у рамках кримінального провадження. Так само необґрунтованим є посилання відповідачів у відзивах на позовну заяву на постанови Верховного Суду, а саме: від 10 жовтня 2018 року у справі № 640/3837/17, від 04 липня 2018 року у справі № 647/2328/17, від 13 червня 2019 року у справі № 554/1870/18, від 28 січня 2019 року у справі № 686/7576/18, від 22 грудня 2020 року у справі № 686/24223/17, від 27 травня 2020 року у справі № 585/724/19, від 13 травня 2020 року у справі № 638/8636/17, від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19, оскільки рішення у цих справах ухвалені за інших, ніж у цій справі, обставин. Так, підставою для відшкодування шкоди у наведених постановах Верховного Суду позивачі зазначали тривалу бездіяльність органів досудового розслідування і прокуратури щодо розслідування кримінальних справ, де вони були заявниками чи потерпілими, тоді як у цій справі підставою для відшкодування моральної шкоди є незаконне накладення арешту на майно позивача. Щодо вимоги позивача про стягнення на його користь 49 575 гривень витрат, сплачених у зв`язку із наданням правової допомоги під час вирішення питання про скасування арешту, накладеного на його майно, у кримінальному провадженні. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 3 Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках, зокрема, незаконного накладення арешту на майно, громадянинові відшкодовуються суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 311/842/17. На підтвердження понесених витрат у зв`язку із наданням правової допомоги під час вирішення питання про скасування арешту, накладеного на майно позивача у кримінальному провадженні, останній надав копію договору про надання правничої допомоги № 8 від 31 січня 2022 року, що укладений із адвокатом Бакуном О.С., акт прийому-передачі виконаних робіт від 24 травня 2022 року, розрахунок витрат від 24 травня 2022 року та копію квитанції до прибуткового касового ордера № 7 від 24 травня 2022 року (а. с. 16-19). Відповідачі, заперечуючи проти позову в цій частині, вказували на те, що розмір цих витрат є необґрунтованим, не підтвердженим належними доказами та значно завищеним. Визначаючи розмір відшкодування понесених позивачем витрат на правову допомогу, суд вважає, що стягнення таких витрат підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 року у справі № 927/237/20, додаткова постанова Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі № 345/136/18). Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. За змістом частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою вказаної статті процесуального закону передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до акту прийому-передачі виконаних робіт від 24 травня 2022 року та розрахунку судових витрат від 24 травня 2022 року до складу витрат на оплату послуг адвоката включені, зокрема, витрати на паливо та амортизацію при експлуатації власного автомобіля в інтересах клієнта для представництва в органах МВС м. Ковель, смт Турійськ, в судах першої та апеляційної інстанції, в розмірі 15 000 гривень (а. с. 17, 18). Вирішуючи питання про відшкодування витрат стороні, пов`язаних із прибуттям до суду, необхідно виходити з конкретних обставин справи, зважаючи на вид транспорту, яким скористалась особа, а також документи, подані нею на підтвердження здійснення цих витрат. Якщо на підтвердження здійснених стороною витрат, пов`язаних із прибуттям до суду, подано документи щодо проїзду транспортом загального користування, то такі витрати повинні бути відшкодовані у розмірі вартості квитка, з урахуванням обмежень, встановлених чинним законодавством. Такі витрати також можуть бути відшкодовані у розмірі витрат на паливно-мастильні матеріали, з урахуванням встановлених норм за 1 кілометр пробігу, якщо вони підтверджені документально. Норми витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті затверджені наказом Міністерства транспорту України від 10 лютого 1998 року № 43 і призначені для планування потреби підприємств, організацій та установ в паливно-мастильних матеріалах і контролю за їх витратами, ведення звітності, запровадження режиму економії і раціонального використання нафтопродуктів, а також можуть застосовуватись для розроблення питомих норм витрат палива. Про це зазначив Верховний Суд у постанові від 14 вересня 2022 року у справі № 509/6250/20 (провадження № 61-5923св22). Визначаючи в акті прийому-передачі виконаних робіт від 24 травня 2022 року та розрахунку судових витрат від 24 травня 2022 року розмір витрат на паливно-мастильні матеріали та амортизацію автомобіля (15 000 гривень), позивач та його представник не зазначили яку відстань проїхав адвокат Бакун О.С. для представництва інтересів клієнта, та не надали документів, що підтверджують вартість понесених витрат. У судовому засіданні представник позивача вказував, що будь-яких доказів на підтвердження зазначених витрат не має, а їхній розмір визначений орієнтовно на власний розсуд. Аналогічно жодних доказів на підтвердження надання адвокатом позивачу в межах кримінального провадження такої юридичної допомоги (пункти 2, 4, 6, 8 розрахунку (а. с. 18) як складання клопотання дізнавачу (350 грн), заперечення до суду першої інстанції (2 год * 1950 грн = 3950 грн), заяв про повернення вилученого майна в органах МВС м. Ковель, смт Турійськ в досудовому порядку та після ухвали апеляційного суду (700 грн), клопотання про долучення доказів (30 хв * 1950 грн = 975 грн) під час судового розгляду цієї справи суду надано не було. Клопотання про витребування таких доказів сторона позивача не заявляла. Положеннями Кримінального процесуального кодексу України визначено, що юридична допомога в кримінальному провадженні включає дії адвоката як на стадії досудового розслідування так і судового провадження. З матеріалів справи видно, що постановою дізнавача від 30 березня 2022 року (а. с. 80) кримінального провадження № 12022035550000072, в рамках якого було накладено арешт на належне позивачу майно, закрите. Надання правової допомоги з написання адвокатом 24 травня 2022 року скарг в органи прокуратури, територіального бюро розслідувань, орган, здійснює дисциплінарне провадження, начальнику Головного управління Національної поліції у Волинській області в інтересах позивача (пункт 9 розрахунку (а. с. 18) здійснено поза межами вказаного вище кримінального провадження і не охоплюється поняттям витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги в розумінні Кримінального процесуального кодексу України. Таким чином, зазначені у пунктах 2, 4, 6, 8, 9 розрахунку (а. с. 18) види юридичної допомоги до задоволення не підлягають. Інші витрати, зокрема, ознайомлення з матеріалами кримінального провадження (1 год * 1950 грн = 1950 грн), складання апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді про накладення арешту на майно (2 год * 1950 грн = 3900 грн), представництво позивача (власника майна, на яке накладено арешт) у суді першої та апеляційної інстанції під час розгляду клопотання про накладення арешту (2 * 2500 грн = 5000 грн) (пункти 1, 5, 7 розрахунку) суд вважає обґрунтованими та таким, підлягають стягненню. При цьому, враховуючи, що тривалість участі адвоката в судових засіданнях не вказано у розрахунку, що унеможливлює визначення розміру таких витрат в контексті положень пункту 3.1 договору про надання правової допомоги (30% розміру мінімальної заробітної плати за одну годину роботи адвоката (а. с. 16), то суд вважає за можливе, виходячи зі змісту пункту 7 розрахунку, визначити їх у розмірі 5000 грн (15000 грн / 6 = 2500 грн). Такі витрати об`єктивно підтверджуються клопотанням адвоката Бакуна О.С. про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження від 01 лютого 2022 року, ухвалами слідчого судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2022 року, Волинського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року (а. с. 9-10, 11-13, 79) і їхній розмір становить 10850 гривень (1950 грн + 3900 грн + 5000 грн = 10850 грн). За викладених обставин суд дійшов висновку, що вимога про стягнення витрат, пов`язаних із наданням юридичної (правової) допомоги у кримінальному провадженні підлягає частковому задоволенню і на користь позивача слід стягнути 10850 гривень. Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20), від 02 червня 2021 року у справі № 379/1437/18 (провадження № 61-11751св20). Суд відхиляє доводи відповідача Головного управління Національної поліції у Волинській області про те, що витрати на правову допомогу, понесені у кримінальному провадженні, не можуть бути відшкодовані у цивільній справі за рахунок коштів державного бюджету з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №462/6473/16, оскільки обставини цієї справи є іншими. Так, предметом спору у ній є процесуальні витрати потерпілого у кримінальному провадженні, що було закрито у зв`язку зі звільненням обвинуваченого від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України, тоді як в цій справі стягуються витрати на оплату правової допомоги на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Посилання відповідачів на положення статей 133, 137 ЦПК України є безпідставними, оскільки витрати, пов`язані із наданням юридичної (правової) допомоги у кримінальному провадженні не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим вказаними статтями ЦПК України і в розглядуваному випадку підлягає застосуванню спеціальна норма, визначена Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (постанова Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 521//8356/18). За таких обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, відповідно до зазначених норм матеріального права, виходячи із характеру спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову та стягнення з Державного бюджету на користь позивача 4466 гривень 67 копійок на відшкодування моральної шкоди та 10850 гривень, сплачених позивачем у зв`язку із наданням йому юридичної (правової) допомоги у кримінальному провадженні. При цьому, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16). Відповідно до пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України). Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі закону, то у цій справі він компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного, статей 23, 1174, 1176 Цивільного кодексу України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та

Outcome: partial