Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-02 00:00:00

У грудні 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку (далі також - ДУІТЗ) про визнання наказу про оголошення простою незаконним та його скасування, стягнення недоотриманої заробітної плати, вихідної допомоги, середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, здійснення перерахунку компенсації за невикористану відпустку. Позов обґрунтований тим, що з 01 жовтня 2018 року позивачку прийнято на посаду доцента кафедри економіки та гуманітарних наук в Одеську національну академію зв`язку ім. О.С. Попова. За час її роботи у вказаному закладі освіти згідно з розпорядженням КМУ від 19 серпня 2020 року № 1042 та наказом МОН України від 09 листопада 2020 року № 1387 Одеська національна академія зв`язку ім. О.С. Попова була реорганізована шляхом приєднання до новоствореного ДУІТЗ, також неодноразово перейменовувалася кафедра, де займала посаду позивачка, яка останнім наказом від 01 вересня 2022 року за № 01-02-150 була перейменована на кафедру маркетингу, менеджменту, публічного управління та адміністрування (далі також - кафедра ММПУ та А). Наказом ректора ДУІТЗ від 26 жовтня 2022 року № 01-05-426 «Про оголошення простою» оголошено простій не з вини працівників та введено обмежувальні заходи для двох працівників закладу, в тому числі для позивачки з 01 вересня 2022 року по 05 грудня 2022 року, із проведенням розрахунків заробітної плати за весь період простою у розмірі 2/3 тарифної ставки встановленої працівнику. Про вказаний наказ позивачці стало відомо лише 04 листопада 2022 року через засоби електронного зв`язку. Вважаючи такий наказ незаконним, вона (позивачка) 04 листопада 2022 року, через засоби електронного зв`язку, звернулася до відповідача із заявою про відновлення її права на належну оплату праці з 01 вересня 2022 року, проте відповідачем не були виконані вимоги вказаної заяви. 28 листопада 2022 року позивачка звернулася до роботодавця із заявою про звільнення її 30 листопада 2022 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з порушенням законодавства про працю (виплата заробітної плати рідше двох разів на місяць, систематичні затримки виплати заробітної плати, оголошення простою «заднім» числом) та 30 листопада 2022 року її (позивачку) було звільнено на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Позивачка вважає наказ про оголошення простою та введення відносно неї обмежувальних заходів незаконним. Зазначила, що підставами для запровадження відносно неї простою у наказі вказано: запровадження на території України воєнного стану, відсутність навчального навантаження 2022/2023 н.р., індивідуального плану НПП, організаційних і технічних умов. Проте, позивачка вважає, що такі підстави є надуманими, оскільки заклад юридично та фактично перебуває на території м. Одеси, де активних бойових дій немає і не було; індивідуальний план на 2022/2023 навчальний рік позивачкою був надісланий роботодавцю та будь-яких зауважень до нього у відповідача не було, а отже такий є погоджений; робота виконувалася з 01 вересня 2021 року дистанційно, щомісяця позивачка звітувала перед роботодавцем про виконану нею роботу та жодних зауважень до виконаної нею (позивачкою) роботи від роботодавця не надходило. Позивачка зауважила, що прийнятий 26 жовтня 2022 року наказ про простій охоплює період своєї дії з 01 вересня 2022 року по 05 грудня 2022 року. Отже, виконуючи свої трудові обов`язки з 01 вересня 2022 року по 04 листопада 2022 року, вона не була обізнана про те, що їй оголошено простій. Крім того, в порушення вимог ч. 3 ст. 34 КЗпП України, їй не пропонувалося переведення за її згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу у тому ж закладі на весь час простою. Позивачка вважає, що оскільки підстав для оголошення простою не було з огляду на те, що робочі функції позивача не були припинені, а оформлений наказ про простій за період, який минув, є сфабрикованим, то такий наказ є протиправним, а тому просить його скасувати. Крім того, позивачка, зазначаючи, що через протиправний наказ про простій вона щомісяця втрачала 6223,14 грн свого заробітку, просила стягнути з відповідача на її користь 18 669,42 грн (6223,14х3) і зобов`язати відповідача здійснити перерахунок належної їй до виплати компенсації за невикористані дні відпустки з урахуванням недоотриманого заробітку за період з вересня 2022 року по листопад 2022 року. Позивачка також, вказуючи на порушення та невиконання відповідачем законодавства про працю, обставини її звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, просила стягнути з відповідача, передбачену ст. 44 КЗпП України, вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, а саме 56 007,96 грн. У зв`язку із затримкою виплати позивачці заробітної плати на шість днів, остання просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки виплати всіх сум, що належать при звільненні у розмірі 4 392,78 грн. Також позивачка просила стягнути з відповідача на її користь безпідставно утриману суму з відпускних та матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 3 643,64 грн. Ухвалою суду від 20 грудня 2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 02 березня 2023 року від представника відповідача - адвоката Домущі В.С. надійшов відзив на позовну заяву, згідно до якого відповідач заперечує проти позовних вимог у повному обсязі. Вважає, що оскаржуваний наказ є правомірним, оскільки простій запроваджено з об`єктивних причин, які не залежали від ДУІТЗ, а саме: через відсутність у [PERSON] навчального навантаження 2022-2023 навчального року, відсутності груп студентів, для яких можна було б читати дисципліни відповідно до індивідуального плану, в тому числі через закриття філії ДУІТЗ у м. Київ, де раніше [PERSON] викладала відповідні дисципліни та злиття груп на заочному факультеті Одеського національного технічного університету м. Київ (далі також - ОНТУ м. Київ) з групами ДУІТЗ. Зауважив, що на кафедрі менеджменту та маркетингу (далі також - кафедра М та М) на 2021-2022 навчальний рік [PERSON] було надано педагогічне навантаження в обсязі 1,0 ставки, яке цілком складалося із проведення занять у виокремлених групах заочного факультету ОНТУ м. Київ та у філії ДУІТЗ у м. Київ. Однак, у 2022-2023 навчальному році виокремлені групи ОНТУ м. Київ цілком увійшли у групи ДУІТЗ, тобто на момент прийняття оскаржуваного наказу не було окремого педагогічного навантаження по ОНТУ м. Київ. Крім того, у зв`язку із закриттям філії ДУІТЗ у м. Київ, де фактично у попередньому навчальному році викладала дисципліни [PERSON] , педагогічне навантаження [PERSON] суттєво знизилось. У зв`язку із тим, що позивачка викладала дисципліни для студентів останніх курсів ДУІТЗ, то після випуску та закінчення вищої освіти вказаними студентами відповідне педагогічне навантаження позивачки не тільки знизилось, але і стало фактично відсутнім. 16 вересня 2022 року відбулося засідання кафедри ММПУ та А, на якій [PERSON] працювала доцентом. Відповідно до порядку денного, працівниками кафедри розглядалось питання про розподіл та затвердження педагогічного навантаження між працівниками кафедри ММПУ та А на 2022/2023 навчальний рік. Завідуюча кафедрою доповіла, що станом на 01 вересня 2022 року навчальним відділом надано 6,48 ставок на усю кафедру (залишаються не врахованими у навантаженні години за заочною формою навчання, за дипломним проектуванням, тощо). Також на засіданні було повідомлено про неможливість надати [PERSON] педагогічне навантаження в обсязі 1,0 ставки доцента. [PERSON] заявила, що не відмовляється працювати в ДУІТЗ, але відмовляється писати заяву на переведення її на кафедру ММПУ та А на інших умовах. В.о. декана професор Чукурна О.П. визначила, що [PERSON] за профілем освіти, тематикою дисертаційного дослідження, спеціальністю, іншими факторами не повною мірою відповідає профілю кафедри ММПУ та А. Порекомендувала [PERSON] розглянути питання про її переведення на профільну кафедру, зокрема на кафедру Економіки та цифрового бізнесу (далі також - кафедра Е та ЦБ). Однак, [PERSON] відмовилася від розгляду такого питання. За наслідками розгляду вказаного питання вирішено відкласти остаточне розподілення та затвердження педагогічного навантаження, а також закріплення відповідних дисциплін між працівниками кафедри ММПУ та А на 2022/2023 навчальний рік до того часу, коли кафедра отримає повний обсяг цього навантаження. У подальшому 19 вересня 2022 року в.о. завідуючої кафедрою ММПУ та А Князевою О.А. подано на ім`я проректора ДУІТЗ відповідний рапорт, який і став підставою для прийняття оскаржуваного наказу про оголошення простою. З огляду на викладене, відповідач вважає, що були наявні об`єктивні підстави для оголошення [PERSON] простою, а тому оскаржуваний наказ є законним та обґрунтованим. Враховуючи наведене, відповідач просить відмовити у задоволенні позову. Відповідач також наголошує на тому, що з вимогами про стягнення з відповідача безпідставно утриманих коштів у липні 2022 року у розмірі 3 643,64 грн, позивачка звернулася до суду з пропуском строку, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України, а тому такі вимоги також не підлягають задоволенню. 09 березня 2023 року від представника позивачки - адвоката Карасьової Л.А. надійшла відповідь на відзив, у якій, не погоджуючись із доводами відповідача щодо законності винесення наказу про оголошення позивачці простою, зауважила, що позивачка перш за все є працівником ДУІТЗ і не була закріплена юридично за ОНТУ м. Київ, а тому продовжувала виконувати робочі функції в університеті незалежно від реорганізації закладу освіти. Крім того, через злиття філії м. Києва з університетом кількість студентів не змінилася, останні і надалі продовжували здобувати освіту у цьому закладі. Щодо посилань відповідача на протокол від 16 вересня 2022 року, вказала, що такий протокол належним чином не оформлений, про що свідчить відсутність підпису секретаря кафедри, та відсутність відомостей про головуючого та секретаря кафедри, за яких мали б проголосувати присутні працівники кафедри та уповноважити їх на ведення та підписання даного протоколу. Крім того, протокол містить інформацію, яка не відповідає дійсності, оскільки позивачка не відмовлялася працювати на кафедрі за ставкою менше за 1,0, а лише була не згодна з написанням заяви заднім числом (з 01 вересня 2022 року). Питання щодо невідповідності позивачки профілю кафедри взагалі не розглядалося, а тому переведення її на іншу профільну кафедру не пропонувалося. З огляду на викладене, позивачка вважає протокол № 1 від 16 вересня 2022 року сфабрикованим та таким, що не може бути належним, допустимим та достовірним доказом у розумінні ст. 76-79 ЦПК України. Щодо посилань відповідача на рапорт від 19 вересня 2022 року, представник позивачки зауважила, що як вбачається з відповіді ГУ Держпраці в Одеській області від 21 листопада 2022 року, такий рапорт було подано лише 25 жовтня 2022 року, у зв`язку із чим 26 жовтня 2022 року було видано оскаржуваний наказ про оголошення простою. У рапорті вказано, що станом на 01 вересня 2022 року відповідно до навчальних планів на кафедру надано навантаження в обсязі 6,48 ставок, тоді як у відповіді ДУІТЗ від 03 лютого 2023 року на запит представника позивачки, повідомлялося, що перед початком 2022/2023 навчального року таке навантаження було надано в обсязі 8,64 ставок. У рапорті зазначено, що за [PERSON] не закріплено жодної дисципліни, при цьому у цьому ж рапорті повідомлено, що [PERSON] на 2021-2022 роки було надано педагогічне навантаження в обсязі 1,0 ставки, яке цілком складалося із проведення занять у виокремлених групах ОНТУ м. Київ, які у 2022-2023 навчальному році цілком увійшли у групи ДУІТЗ. З огляду на викладене, позивачка вважає, що рапорт також є сфабрикованим, а тому не може бути належним доказом у цій справі. Щодо доводів відповідача про пропущення строку звернення до суду з вимогами про стягнення безпідставно утриманої суми у розмірі 3 643,64 грн, представник позивачки зазначила, що відповідно до положень частини першої Прикінцевих положень КЗпП України під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. На час виникнення спірних правовідносин в Україні діяв карантин, а тому строки, визначені ст. 233 КЗпП України, були продовжені. З огляду на викладене, вважає, що вимоги відповідача застосувати строк давності у даних правовідносинах не ґрунтуються на чинному законодавстві. 16 березня 2023 року від представника відповідача - адвоката Домущі В.С. надійшли заперечення, у яких, окрім раніше повідомлених обставин, зазначено, що протокол № 1 від 16 вересня 2022 року засідання кафедри ММПУ та А не було підписано секретарем кафедри, оскільки остання була присутня на засіданні у дистанційному режимі із використанням онлайн платформи ZOOM. Твердження позивачки на те, що протокол містить інформацію, яка не відповідає дійсності, не має жодного правового значення, оскільки у випадку наявності у [PERSON] зауважень до протоколу засідання кафедри від 16 вересня 2022 року, остання могла їх надати завідуючій кафедри. Відтак, вказані посилання на те, що протокол є сфабрикованим є виключно суб`єктивними судженнями представника позивачки. Щодо заперечень сторони позивача щодо застосування строку позовної давності до вимог про стягнення безпідставно утриманої суми у розмірі 3 643,64 грн, представник відповідача зазначив, що продовження карантину внаслідок поширення коронавірусної інфекції COVID-19 не зупиняє роботи судів, а правосуддя в Україні здійснюється і в період зазначеного карантину, з дотриманням необхідних запобіжних заходів. 20 липня 2023 року на адресу суду надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог. Ухвалою суду від 20 липня 2023 року у прийнятті вказаної заяви відмовлено, оскільки позивачем фактично доповнено позовні вимоги вимогою із самостійним предметом та підставами, відмінними від предмета та підстав вимог позову, зокрема, щодо визнання незаконним та скасування наказу ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку від 26 липня 2022 року за № 01-05-239, що становить окремий самостійний позов. Позивачу роз`яснено право на звернення до суду з позовом з вказаними у заяві про збільшення позовних вимог вимогами в загальному порядку. У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Додатково позивачка зазначила, що дійсно раніше викладала дисципліни у філії ДУІТЗ у м. Київ та на заочному факультеті ОНТУ м. Київ. Визнала, що філію ДУІТЗ у м. Київ було закрито, а групи на заочному факультеті ОНТУ м. Київ об`єднано з групами ДУІТЗ. У 2022 році утворено кафедру маркетингу, менеджменту, публічного управління та адміністрування, яка була сформована з трьох реорганізованих кафедр університету. Педагогічне навантаження на новоутворену кафедру склало 8,64 ставок на 15 осіб. Водночас, вона на засіданні кафедри, що відбулося 16 вересня 2022 року, не відмовлялася написати заяву на ставку 0,1, проте відмовилась писати таку заяву «заднім числом», тобто з 01 вересня 2023 року. На питання суду зазначила, що, якщо б нею було написано заяву на запропоновану ставку у новоутвореній кафедрі на навчальний 2022-2023 рік, то її заробітна плата складала б трохи більше 3000 грн. Також позивачка вказала, що обставини, зазначені у листі ГУ Держпраці в Одеській області від 21 листопада 2022 року (а.с. 170 т.1), щодо того, що з 05 грудня 2022 року її посаду скорочено, відповідають дійсності. Щодо утримання з нарахованих їй сум грошових коштів у розмірі 3 643,64 грн зазначила, що вона у 2021-2022 році перевиконала заплановане навантаження, про будь-які накази щодо утримання вказаної суми відповідач її не повідомляв, відповідно ніяких заяв про утримання вказаної суми з її заробітної плати вона не писала. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у письмових заявах по суті справи. Вислухавши пояснення позивачки, її представника, представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов таких висновків. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За змістом частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що [PERSON] згідно з наказом № 01-06-116 від 28 вересня 2018 року прийнята на посаду доцента кафедри економіки та гуманітарних наук в Одеську національну академію зв`язку ім. О.С. Попова (а.с. 105 т.1). Відповідно до даних трудової книжки позивачки (а.с. 12-15 т.1), під номером 17 від 01 вересня 2019 року міститься запис про переведення позивачки на посаду доцента філії кафедри менеджменту та маркетингу згідно наказу № 01-05-122 від 02 вересня 2019 року. Під номером 18 у трудовій книжці міститься запис про реорганізацію Одеської національної академії зв`язку ім. О.С. Попова шляхом приєднання до новоствореного Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку згідно з розпорядженням КМУ від 19 серпня 2020 року № 1042 та наказом МОН України від 09 листопада 2020 року № 1387. 01 червня 2022 року кафедру менеджменту та маркетингу перейменовано на кафедру менеджменту (далі також - кафедра М), а 01 вересня 2022 року кафедру менеджменту реорганізовано на кафедру маркетингу, менеджменту, публічного управління та адміністрування (накази № 01-02-95 від 01 червня 2022 року та № 01-02-150 від 01 вересня 2022 року, записи у трудовій книжці під номерами 19, 20 відповідно). Отже остання посада позивачки у ДУІТЗ - доцент кафедри маркетингу, менеджменту, публічного управління та адміністрування. Згідно наказу від 26 жовтня 2022 року № 01-05-426 позивачці оголошено простій не з вини працівника та введено обмежувальні заходи з 01 вересня 2022 року по 05 грудня 2022 року, визначено провести відповідні розрахунки заробітної плати на весь період простою в розмірі 2/3 тарифної ставки встановленої працівнику (а.с. 21, 104 т.1). 28 листопада 2022 року позивачка звернулася до відповідача із заявою про звільнення її 30 листопада 2022 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку із порушенням законодавства про працю у ДУІТЗ (виплата заробітної плати рідше двох разів на місяць, систематичні затримки виплати заробітної плати, оголошення простою «заднім» числом). У вказаній заяві позивачка просила також виплатити їй заробітну плату за листопад 2022 року, вихідну допомогу при звільненні у розмірі тримісячного середнього заробітку на підставі ст. 44 КЗпП України, компенсацію за всі дні невикористаних щорічних відпусток, а також безпідставно утриману у липні 2022 року суму у розмірі 3 643,64 грн (а.с. 58 т.1). 30 листопада 2022 року [PERSON] звільнено за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, згідно наказу № 01-05-477 від 29 листопада 2022 року (а.с. 15, 60 т.1). Як вбачається з довідки про суми заробітків сплачених [PERSON] за період з 01 січня 2022 року по 30 жовтня 2022 року (а.с.61 т.1), а також з виписки по особовому рахунку позивачки за період з 01 січня 2022 року по 07 грудня 2022 року (а.с.62 т.1), відповідачем нараховано належну позивачці суму при звільненні у розмірі 37 406,76 грн. Виплату належної позивачці суми при звільненні здійснено трьома платежами, а саме 23 листопада 2022 року сплачено позивачці 3 660,66 грн, 29 листопада 2022 року - 6 358, 58 грн, 06 грудня 2022 року - 27387,52 грн. Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачка посилається на незаконність наказу про оголошення відносно неї простою, порушення відповідачем законодавства про працю, несвоєчасне здійснення відповідачем остаточного розрахунку при її звільненні, безпідставне утримання сум з відпускних та матеріальної допомоги на оздоровлення, у зв`язку із чим просить визнати незаконним та скасувати наказ ректора ДУІТЗ від 26 жовтня 2022 року № 01-05-426 «Про оголошення простою» в частині оголошення простою не з вини працівника [PERSON] з 01 вересня 2022 року по 05 грудня 2022 року; стягнути з відповідача на користь позивачки недоотриману заробітну плату за період з вересня 2022 року по листопад 2022 року у розмірі 18 669,42 грн; зобов`язати відповідача здійснити перерахунок належної позивачці до виплати компенсації за невикористані дні відпустки з урахуванням недоотриманого заробітку за період з вересня 2022 року по листопад 2022 року; стягнути з відповідача на користь позивачки, передбачену ст. 44 КЗпП України, вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, а саме 56 007,96 грн; стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за весь час затримки виплати всіх сум, що належать при звільненні у розмірі 4 392,78 грн; стягнути з відповідача на користь позивачки безпідставно утриману суму з відпускних та матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 3 643,64 грн. Щодо вимог позивачки про визнання незаконним та скасування наказу ректора ДУІТЗ від 26 жовтня 2022 року № 01-05-426 «Про оголошення простою» в частині оголошення простою не з вини працівника [PERSON] з 01 вересня 2022 року по 05 грудня 2022 року, суд виходить з такого. У зв`язку з військовою агресією РФ проти України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ (із змінами, внесеними згідно з Указами Президента № 133/2022 від 14.03.2022, № 259/2022 від 18.04.2022, № 341/2022 від 17.05.2022, № 573/2022 від 12.08.2022, № 757/2022 від 07.11.2022, № 58/2023 від 06.02.2023, № 254/2023 від 01.05.2023) на території України з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан. Відповідно до п. 3 вищезазначеного Указу Президента, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Згідно ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. На період воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України. Зважаючи на зазначене, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені, зокрема, ст. 43 Конституції України, а саме щодо права кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Права кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно зі ст. 34 КЗпП України, простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Простій може застосовуватись роботодавцем як до підприємства (установи, організації) в цілому так і до окремих його структурних підрозділів, або певних працівників. Відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 23 жовтня 2007 року № 257/06/187-07 «Щодо організації роботи під час простою на підприємстві», простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Зважаючи на зазначене, якщо роботодавець не має можливості забезпечити повноцінну роботу підприємства, його окремих структурних підрозділів, або певних працівників він має право оголосити простій. Отримання згоди працівників на оголошення простою чинним законодавством не передбачено. Статтею 113 КЗпП України передбачено, що час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Відповідно до ст. 103 КЗпП України, про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов. Отже, якщо роботодавець не має можливості забезпечити повноцінну роботу підприємства, його окремих структурних підрозділів, або певних працівників він має право оголосити простій, визначити розмір оплати за час такого простою, який не може бути нижчим від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові окладу, повідомивши про вказане рішення працівника щодо якого застосовується простій та введено обмежувальні заходи. При цьому роботодавець зобов`язаний повідомити такого працівника про зміну умов оплати праці не пізніше як до запровадження таких умов. Як вбачається зі змісту вказаного наказу, винесеного 26 жовтня 2022 року на підставі рапорту в.о. завідуючої кафедри ММПУ та А О.Князевої, позивачці оголошено простій не з вини працівника та введено обмежувальні заходи з 01 вересня 2022 року по 05 грудня 2022 року, у зв`язку із запровадженням на території України воєнного стану та відсутністю навчального навантаження 2022/2023 навчального року, індивідуального плану НПП, організаційних і технічних умов. Вказаним наказом визначено провести відповідні розрахунки заробітної плати на весь період простою в розмірі 2/3 тарифної ставки встановленої працівнику. У рапорті в.о. завідуючої кафедри ММПУ та А О.Князевої, який став підставою для винесення вказаного наказу про оголошення простою, зазначено, що кафедра не може прийняти остаточне рішення щодо обсягів педагогічного навантаження [PERSON] з низки причин. Зокрема, [PERSON] претендує на обсяг навантаження у розмірі 1,0 посадової ставки, мотивуючи це тим, що її було переведено на кафедру М та М, яка у подальшому була перейменована на кафедру М без змін умов праці, а саме на 1,0 ставки доцента. На кафедрі М та М [PERSON] на 2021-2022 роки було надано педагогічне навантаження в обсязі 1,0 ставки, яке цілком складалося із проведення занять у виокремлених групах ОНТУ м. Київ. Ці групи у 2022-2023 навчальному році цілком увійшли у групи ДУІТЗ, а тому наразі немає окремого педагогічного навантаження по ОНТУ м. Київ. Зауважено, що частина з дисциплін, які [PERSON] викладала, працюючи на кафедрі М та М у 2021-2022 навчальному році відносяться до дисциплін інших кафедр, зокрема кафедри Е та ЦБ, у зв`язку із чим висловлено сумнів правомірності викладання цих дисциплін штатним працівником кафедри М та М, який не мав внутрішнього сумісництва на кафедрі Е та ЦБ. Також у вказаному рапорті звернуто увагу на те, що відповідно до протоколу № 2 засідання кафедри М та М від 14 вересня 2021 року, за доцентом [PERSON] не закріплено жодної дисципліни, а усі робочі програми та інше НМЗ дисциплін, які викладала [PERSON] , розроблені іншими викладачами. У ході засідання кафедри ММПУ та А (протокол № 1 від 16 вересня 2022 року) [PERSON] заявила, що працювати у ДУІТЗ не відмовляється, але писати заяву на переведення її на кафедру ММПУ та А на інших умовах (з обсягом ставки орієнтовно 0,1-0,25) категорично відмовляється. Виходячи з того, що: - станом на 01 вересня 2022 року відповідно до навчальних планів на кафедру надано навантаження в обсязі 6,48 ставок на кількість осіб НПП, яка сформована з трьох реорганізованих кафедр та складає більше ніж 15 осіб; - відсутнє минулорічне навантаження [PERSON] , а саме окремі групи у ОНТУ м. Київ; - відсутнє документальне підтвердження наявності дисциплін, закріплених за [PERSON] у 2021-2022 навчальному році, а також НМК, розроблених нею за будь якими дисциплінами; - відсутнє пряме розпорядження керівництва ДУІТЗ щодо правил розподілу навантаження, то кафедра не має обґрунтованих підстав погодитися на затвердження розподілу педагогічного навантаження між НПП кафедри ММПУ та А на 2022-2023 навчальний рік за умов, відповідно до яких [PERSON] буде надано педагогічне навантаження в обсязі 1,0 ставки з тих 6,48 ставок, які наразі є на весь колектив кафедри. Станом на час написання цього рапорту [PERSON] не виділено педагогічного навантаження, оскільки від запропонованого (менша 1,0 ставки) остання відмовляється та наполягає на 1,0 ставки. Після отримання кафедрою повного обсягу педагогічного навантаження та з`ясування обставин щодо документального підтвердження переведення [PERSON] на кафедру ММПУ та А, кафедра здійснить перегляд розподілення навантаження (а.с.145 т.1). У судовому засіданні позивачка визнала, що дійсно вона раніше викладала дисципліни у філії ДУІТЗ у м. Київ та на заочному факультеті ОНТУ м. Київ. Філію ДУІТЗ у м. Київ було закрито, а групи на заочному факультеті ОНТУ м. Київ було об`єднано з групами ДУІТЗ. У 2022 році утворено кафедру маркетингу, менеджменту, публічного управління та адміністрування, яка була сформована з трьох реорганізованих кафедр університету. Педагогічне навантаження на новоутворену кафедру склало 8,64 ставок на 15 осіб. Отже, з викладеного вбачається, що у відповідача існували об`єктивні підстави для запровадження простою відносно позивачки. При цьому відповідачем було дотримано гарантії з оплати праці, які закріплені у статті 113 КЗпП України, що підтверджується довідкою про суми сплачені позивачці. Разом з цим, суд вважає незаконним наказ ректора ДУІТЗ від 26 жовтня 2022 року № 01-05-426 «Про оголошення простою» в частині оголошення простою не з вини працівника [PERSON] , який включає період, що минув, а саме з 01 вересня 2022 року по 25 жовтня 2022 року включно. Так, як вбачається з матеріалів справи, ректором ДУІТЗ 26 жовтня 2022 року винесено наказ, яким оголошено простій не з вини працівника та введено відносно позивачки обмежувальні заходи з 01 вересня 2022 року по 05 грудня 2022 року. Тобто позивачці оголошено простій та застосовано до неї обмежувальні заходи у тому числі за період, що минув, а саме з 01 вересня 2022 року по 25 жовтня 2022 року включно. При цьому, як вбачається зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів (а.с. 36 т.1), проти чого не заперечував і відповідач, позивачку повідомлено про оголошення відносно неї простою та застосування обмежувальних заходів з 01 вересня 2022 року, лише 04 листопада 2022 року, направивши останній на електронну пошту скановану копію наказу. Інших доказів про повідомлення позивачки про застосування щодо неї простою з 01 вересня 2022 року матеріали справи не містять. Також слід звернути увагу на те, що, як вбачається з доданих до позову документів (а.с. 22-53 т.1; а.с. 61-66, 141-143 т.2), щодо достовірності яких відповідачем не висловлено жодних заперечень, позивачка у вересні-жовтні 2022 року виконувала свої трудові обов`язки, вела активну переписку із в.о. завідуючої кафедри Князєвою О.А. , на вимогу останньої надіслала роботодавцю індивідуальний план на 2022/2023 навчальний рік, у якому вказала методичну та наукову роботу, за виключенням навчальної роботи з огляду на відсутність інформації щодо наданого їй педагогічного навантаження, щомісяця звітувала перед роботодавцем про виконану нею роботу. На підтвердження виконання позивачкою наукової роботи у вказаний період, останньою було надано список публікацій підготовлених до друку у вересні-листопаді 2022 року, а також сертифікати про стажування (а.с. 61-66 т.2). З документів, що надані суду не вбачається, що позивачці висловлено зауваження щодо надісланих нею індивідуального плану та щомісячних звітів про виконану роботу, як і не вбачається, що останню у вказаний період повідомлено про застосування щодо неї простою з 01 вересня 2022 року. Відповідно до ч. 2 ст. 56 Закону України «Про вищу освіту» робочий час науково-педагогічного працівника включає час виконання ним навчальної, методичної, наукової, організаційної роботи та інших трудових обов`язків. Робочий час наукового працівника включає час виконання ним наукової, дослідницької, консультативної, експертної, організаційної роботи та інших трудових обов`язків. Робочий час педагогічного працівника включає час виконання ним навчальної, методичної, організаційної роботи та інших трудових обов`язків. Отже, за вказаних обставин, враховуючи наведені вище норми законодавства, оголошення роботодавцем простою за період, який минув є незаконним, а тому наказ ректора ДУІТЗ від 26 жовтня 2022 року № 01-05-426 «Про оголошення простою» підлягає скасуванню в частині оголошення простою [PERSON] з 01 вересня 2022 року по 25 жовтня 2022 року включно. Щодо вимог позивачки про стягнення недоотриманої заробітної плати за період з вересня 2022 року по листопад 2022 року у розмірі 18 669,42 грн, зобов`язання відповідача здійснити перерахунок компенсації за невикористані дні відпустки з урахуванням недоотриманого заробітку за період з вересня 2022 року по листопад 2022 року, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону, суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Судом визнано незаконним наказ ректора ДУІТЗ від 26 жовтня 2022 року № 01-05-426 в частині оголошення простою [PERSON] з 01 вересня 2022 року по 25 жовтня 2022 року включно. Вказаним наказом відносно [PERSON] введено обмежувальні заходи з 01 вересня 2022 року по 05 грудня 2022 року та визначено провести відповідні розрахунки заробітної плати на весь період простою в розмірі 2/3 тарифної ставки встановленої працівнику. Отже, оскільки наказ ректора ДУІТЗ від 26 жовтня 2022 року № 01-05-426 визнано незаконним в частині оголошення простою [PERSON] з 01 вересня 2022 року по 25 жовтня 2022 року включно, позивачка у вересні-жовтні 2022 року виконувала свої трудові обов`язки, а тому з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути недоотриману заробітну плату за період з 01 вересня 2022 року по 25 жовтня 2022 року включно. За змістом ч. 6 ст. 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 53, частини першої статті 65, частин третьої - п`ятої статті 67, статей 71, 73 (святкові і неробочі дні) КЗпП України. З довідки про суми заробітків, сплачених [PERSON] за період з 01 січня 2022 року по 30 листопада 2022 року вбачається, що посадовий оклад позивачки складає 18 669,40 грн. Позивачці було нараховано та сплачено у вересні 2022 року - 12 446,26 грн, у жовтні - 12 446,26 грн, із розрахунку 2/3 тарифної ставки відповідно до наказу про оголошення простою від 26 жовтня 2022 року. З табелів обліку використання робочого часу (а.с. 102-111 т.2) вбачається, що позивачці встановлено шестиденний робочий тиждень. З огляду на викладене, заробітна плата позивачки за вересень 2022 року повинна становити 18 669,40 грн (посадовий оклад). Заробітна плата позивачки за жовтень 2022 року, з урахуванням встановленого щодо неї шестиденного робочого тижня, повинна становити 17 472,64 грн. Заробітна плата позивачки за жовтень вираховується за такою формулою: 1)18 669,40 (посадовий оклад за період з 01 жовтня по 25 жовтня 2022 року) / 26 робочих днів у поточному місяці х 21 робочий день у періоді = 15 079,13 грн (заробітна плата за період з 01 жовтня по 25 жовтня 2022 року), 2)12 446,26 грн (2/3 посадового окладу за період з 26 жовтня по 31 жовтня 2022 року) / 26 робочих днів у поточному місяці х 5 робочих днів у періоді = 2 393,51 грн (заробітна плата за період з 26 жовтня по 31 жовтня 2022 року), 3)15 079,13 грн (заробітна плата за період з 01 жовтня по 25 жовтня 2022 року) + 2 393,51 грн (заробітна плата за період з 26 жовтня по 31 жовтня 2022 року) = 17 472,64 грн (заробітна плата за жовтень 2022 року). З довідки про суми заробітків, сплачених [PERSON] за період з 01 січня 2022 року по 30 листопада 2022 року вбачається, що позивачці було нараховано та сплачено у вересні 2022 року - 12 446,26 грн, у жовтні - 12 446,26 грн, із розрахунку 2/3 тарифної ставки відповідно до наказу про оголошення простою від 26 жовтня 2022 року. Отже, оскільки наказ ректора ДУІТЗ від 26 жовтня 2022 року № 01-05-426 визнано незаконним в частині оголошення простою [PERSON] з 01 вересня 2022 року по 25 жовтня 2022 року включно, то з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути недоотриману заробітну плату за період з 01 вересня 2022 року по 25 жовтня 2022 року у розмірі 11 249,52 грн (18 669,40 грн (заробітна плата за вересень) + 17 472,64 грн (заробітна плата за жовтень) - 24 892,52 грн (виплачена заробітна плата за вересень-жовтень 2022 року), а тому позовні вимоги у вказаній частині підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Враховуючи наведене, оскільки розрахунок компенсації за невикористану відпустку при звільненні здійснюється з урахуванням виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивачки в частині зобов`язання відповідача здійснити перерахунок належної позивачці до виплати компенсації за невикористані дні відпустки з урахуванням недоотриманого заробітку за період з вересня 2022 року по жовтень 2022 року включно, а тому позов у вказаній частині підлягає задоволенню. Щодо вимог позивачки про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки виплати всіх сум, що належать при звільненні. Частиною першою ст. 1 Закону України «Про оплату праці» та ч. 1 ст. 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною третьою ст. 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. З довідки про суми заробітків, сплачених [PERSON] за період з 01 січня 2022 року по 30 листопада 2022 року, а також з виписки по особовому рахунку позивачки за період з 01 січня 2022 року по 07 грудня 2022 року вбачається, що відповідач нарахував позивачу заробітну плату до сплати після утримання обов`язкових податків та зборів за березень 2022 року у сумі 15 028,87 грн, перерахував до Казначейства частину заробітної плати у сумі 5000 грн 22 березня 2022 року; за квітень 2022 року - 15 028,87 грн, перерахував до Казначейства частину заробітної плати у сумі 2000 грн 14 квітня 2022 року; за травень 2022 року - 15 028,87 грн, перерахував до Казначейства частину заробітної плати у сумі 2028,87 грн 21 травня 2022 року; за червень 2022 року - 15 028,87 грн, відомості про перерахування у вказаному місяці заробітної плати відсутні; за липень 2022 року - 17 489,52 грн, перерахував до Казначейства заробітну плату та заборгованість за минулі періоди у сумі 30 422,65 грн та 38 153,48 грн 27 липня 2022 року та 01 серпня 2022 року відповідно. Отже, з викладеного вбачається, що у період з квітня 2022 року по червень 2022 року виплата заробітної плати була затримана до липня 2022 року, у вказаний період не виконувались також вимоги ст. 115 КЗпП України. Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Проте, відповідачем не зазначено та не надано жодних доказів на підтвердження того, що допущене ним порушення щодо строків оплати праці сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Також судом встановлені інші порушення законодавства про працю. Як встановлено судом, відповідачем 26 жовтня 2022 року винесено наказ про оголошення позивачці простою, яким встановлено щодо останньої обмежувальні заходи та визначено провести розрахунки заробітної плати в розмірі 2/3 тарифної ставки у тому числі за період, що минув, а саме з 01 вересня 2022 року по 25 жовтня 2022 року включно. При цьому, позивачку повідомлено про оголошення відносно неї такого простою та застосування обмежувальних заходів лише 04 листопада 2022, направивши останній на електронну пошту скановану копію наказу. Відповідно до ст. 103 КЗпП України, про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов. Отже, вказані вимоги законодавства про працю роботодавець не виконав. Так, оголосивши простій та, застосувавши відносно позивачки обмежувальні заходи у вигляді проведення розрахунків заробітної плати в розмірі 2/3 тарифної ставки, у тому числі за період, що минув, відповідач не повідомив позивачку про зміну умов оплати праці до запровадження таких умов. Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Судом встановлено, що 28 листопада 2022 року позивачка звернулася до відповідача із заявою про звільнення її на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку із порушенням відповідачем законодавства про працю. У заяві позивачка вказала на такі порушення законодавства про працю: виплата заробітної плати рідше двох разів на місяць, систематичні затримки виплати заробітної плати, оголошення простою «заднім» числом (а.с. 58 т.1). Перед тим, як позивачка звернулася до відповідача із заявою про звільнення її на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку із порушенням відповідачем законодавства про працю, [PERSON] зверталася із відповідними заявою до відповідача та зверненнями до ГУ Держпраці в Одеській області Державної служби України з питань праці, у яких вказувала на порушення відповідачем законодавства про працю (а.с. 17-20, 54 т.1) 30 листопада 2022 року [PERSON] звільнено за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, згідно наказу № 01-05-477 від 29 листопада 2022 року (а.с. 15, 60 т.1). Верховний Суд у своїй постанові від 13 березня 2019 року у справі № 754/1936/16-ц дійшов висновку, що за змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина 3 статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною 3 статті 38 КЗпП, останній може відмовити у розірванні трудового договору. З вказаного вище наказу № 01-05-477 від 29 листопада 2022 року вбачається, що відповідач погодився із підставою звільнення позивачки та звільнив останню за її заявою на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Враховуючи наведене, оскільки судом встановлено порушення відповідачем законодавства про працю в частині строків та порядку виплати позивачці заробітної плати, неповідомлення останньої про зміну умов оплати праці до запровадження таких умов, а також винесення наказу про оголошення простою та застосування обмежувальних заходів, за період, що минув, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивачки про стягнення з відповідача на підставі ст. 44 КЗпП України вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком. Згідно з абзацом третім пункту 2 розділу ІІ Порядку, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Позивачку звільнено 30 листопада 2022 року, отже розрахунковий період мав би бути вересень-жовтень, однак у вказаному періоді позивачці нараховувалася заробітна плата з урахуванням наказу про оголошення простою, який судом визнано незаконним в частині періоду з 01 вересня 2022 року по 25 жовтня 2022 року, а тому розрахунковий період для визначення заробітної плати мав би бути липень-серпень 2022 року. Проте, відповідно до абзацу другого пункту 4 розділу ІІ Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. У липні 2022 року позивачка перебувала у відпустці, тому виплати за час перебування у щорічній відпустці також не можуть бути враховані при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці. Враховуючи наведене, для визначення середнього заробітку для розрахунку розміру вихідної допомоги необхідно виходити із заробітної плати за останні два місяці роботи позивачки, а саме травень-червень 2022 року. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Згідно довідки ДУІТЗ (а.с. 101 т.2), середньоденна заробітна плата позивачки складала 726,88 грн (18 857,95 грн + 18 939,83 грн) / (26 робочих днів + 26 робочих днів). Середньомісячне число робочих днів позивача становить 26 робочих дня (26+26)/2. Отже, середній заробіток складає 18 898,88 грн (726,88 грн х 26 днів). Відповідно вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку становить 56 696,64 грн (18898,88 середній заробіток х 3 місяці). Позивачкою заявлено позовні вимоги про стягнення вихідної допомоги в сумі 56 007,96 грн. Згідно до ч. 2 ст. 49 ЦПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки позивачка не зверталася до суду із заявою про збільшення позовних вимог в частині вимог про стягнення вихідної допомоги, то суд на підставі ст. 13 ЦПК України вирішує справу в межах позовних вимог, та не має права виходити за межі заявленої суми. У зв`язку із зазначеним, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на підставі ст. 44 КЗпП України вихідної допомоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі в розмірі 56 007,96 грн. За ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Судом встановлено, що позивачку звільнено 30 листопада 2023 року, а повний розрахунок при звільненні здійснено 06 грудня 2022 року, тобто із запізненням на 6 днів. У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Отже, за період часу з 01 грудня 2022 року по 06 грудня 2022 року сума середнього заробітку за весь період затримки розрахунку складає 4 361,28 грн (726,88 грн х 6 днів). Враховуючи наведене, позовні вимоги позивачки про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати всіх сум, що належать при звільненні є обґрунтованими, а тому суд вважає за необхідне, частково задовольняючи позовні вимоги в цій частині, стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за період затримки розрахунку з 01 грудня 2022 року по 06 грудня 2022 року у розмірі 4 361,28 грн. Щодо вимог позивачки про стягнення безпідставно утриманої суми з відпускних та матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 3 643,64 грн. Як вбачається з довідки про суми заробітків сплачених [PERSON] за період з 01 січня 2022 року по 30 жовтня 2022 року (а.с.61 т.1) у графі нарахувань за липень 2022 року вказано посадовий оклад: -3 643,64 грн, який було вирахувано із сум відпускних та матеріальної допомоги. Представник відповідача зазначив, що вказана сума була утримана із заробітної плати позивачки, у зв`язку із недовиконанням нею запланованого навчального навантаження 2021/2022 навчального року. З наданих представником відповідача документів вбачається, що наказом ректора ДУІТЗ від 20 травня 2022 року за № 01-05-125 (а.с. 88-89 т.2) проректору з навчальної роботи Грабовському О.В. доручено провести перевірку та надати результати по кожному науково-педагогічному працівнику щодо відповідності форм Н.4.03 та індивідуальних планів викладачів фактичним годинам аудиторного навантаження та розмірів ставок посадових окладів, на які вони були зараховані протягом навчального 2021/2022 року. Призупинено виплати по оплаті праці науково-педагогічним працівникам за спеціальним фондом до моменту повного підтвердження ними виконання індивідуальних планів. Відповідно до доповідної записки начальника НМВ Л.Бугеди (а.с. 75 т.2), навчальне навантаження [PERSON] на початок 2021/2022 навчального року було заплановано 600,57 год. Перевірка індивідуального плану, в частині виконання навчального навантаження, показала, що доцент [PERSON] власноруч вказала, що фактично виконала навчальне навантаження за 2021/2022 навчальний рік в обсязі 588,29 год., що становить на 12,28 год. менше ніж заплановане. Наказом ректора ДУІТЗ від 26 липня 2022 року за № 01-05-239 «Про кадрові питання» (а.с. 97 т.2) [PERSON] з 01 травня 2022 року поновлено оплату праці з утриманням не відпрацьованих 11,71 годин. З викладеного вбачається розбіжність між інформацією наданою у доповідній записці Л.Бугедою та інформацією, зазначеною у наказі ректора ДУІТЗ від 26 липня 2022 року щодо не відпрацьованих, за твердженням відповідача, [PERSON] годин навчальної роботи. Як вбачається зі звіту [PERSON] , схваленого на засіданні кафедри менеджменту ДУІТЗ 29 червня 2022 року, про виконання навантаження 2021/2022 навчального року, навчальне навантаження [PERSON] було заплановано - 600,57 год., виконано - 588,29 год., навантаження методичної роботи заплановано - 526 год., виконано - 506 год., навантаження наукової роботи заплановано - 372 год., виконано - 408,5 год., що становить разом за планом запланованої роботи 1548,57 год., виконаної 1552,79 год (а.с. 125-131 т.2). З викладеного вбачається, що [PERSON] виконала у 2021/2022 навчальному році навчальну, методичну та наукову роботу на 4,22 год. більше, ніж було заплановано. Крім того, слід зазначити, що, як вбачається з індивідуального плану роботи викладача та її обліку на 2021/2022 навчальний рік (а.с. 76-87 т.2), до навчального процесу протягом 2021-2022 року кафедрою менеджменту та маркетингу вносились зміни у план роботи викладача [PERSON] (розділ VI індивідуального плану). У розділі VIІ вказаного індивідуального плану містяться підписи завідувача кафедри про те, що навчальна, методична, наукова, організаційна та виховна роботи виконані [PERSON] у повному обсязі. Отже, доводи відповідача щодо недовиконання позивачкою запланованого навантаження є суперечливими. Проте, як вбачається з наказу ректора ДУІТЗ від 26 липня 2022 року за № 01-05-239 та з довідки про суми заробітків сплачених [PERSON] за період з 01 січня 2022 року по 30 жовтня 2022 року з нарахованих позивачці сум відпускних та матеріальної допомоги утримано суму у розмірі 3 643,64 грн, яка, за твердженням представника відповідача, утримана у зв`язку із недовиконанням позивачкою запланованого навантаження. При цьому у матеріалах справи відсутні докази ознайомлення [PERSON] із вказаним наказом від 26 липня 2022 року, як і відсутні докази згоди [PERSON] про утримання з її заробітної плати 3 643,64 грн. Відповідно до ст. 127 КЗпП України, відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) роботодавця: 1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках роботодавець вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми; 2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію; 3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136). Вказана норма передбачає вичерпний перелік підстав відрахування із заробітної плати працівників за наказом роботодавця за умови покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють. Отже, враховуючи, що утримання спірної суми із нарахованих позивачці сум відпускних та матеріальної допомоги не відноситься до підстав, зазначених у ст. 127 КЗпП України, позивачка не була ознайомлена із вказаним вище наказом від 26 липня 2022 року, не надавала згоди на утримання спірної суми, суд дійшов висновку, що сума у розмірі 3 643,64 грн була безпідставно утримана з нарахованих позивачці сум відпускних та матеріальної допомоги, а тому позов у цій частині є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Щодо тверджень представника відповідача про пропуск позивачкою строку звернення до суду, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України, слід зазначити, що відповідно до Глави 19 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою КМУ № 211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», встановлено на всій території карантин. Дію карантину, встановленого цією Постановою, неодноразово продовжено на всій території України згідно з Постановами Кабінету Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 травня 2022 року № 630, дію карантину продовжено до 31 серпня 2022 року, Постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 2022 року № 928 дію карантину продовжено від 31 серпня до 31 грудня 2022 року включно. Сума у розмірі 3 643,64 грн була безпідставно утримана з відпускних та матеріальної допомоги у липні 2022 року, з позовом позивачка звернулась до суду 14 грудня 2022 року, таким чином під час дії карантину строки визначені ст.233 КЗпП України продовжуються на час дію такого карантину, а тому позивачка не пропустила строк звернення з даною вимогою. Щодо вимог позивачки про стягнення судових витрат. Частиною першою статті 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Водночас, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачкою надано договір № 25 від 11 листопада 2022 року про надання правової допомоги, додаток до договору № 25 від 11 листопада 2022 року про вартість юридичних послуг, копію акту про прийняття-передачу послуг від 19 червня 2023 року, копію акту про прийняття-передачу послуг від 24 липня 2023 року, копії квитанцій від 06 грудня 2022 року, 15 грудня 2022 року, 29 грудня 2022 року, 07 лютого 2023 року, 28 лютого 2023 року, 06 березня 2023 року, 30 березня 2023 року, 10 квітня 2023 року, 15 червня 2023 року, 17 липня 2023 року, 21 липня 2023 року, згідно яких витрати понесені позивачкою на правничу допомогу складають 11 700 грн (а.с. 68-69, 70, 78, 79 т.1; а.с. 11, 12, 13, 14, 15, 167, 168, 169 т.2). З огляду на складність справи, виконані адвокатом Карасьовою Л.А. роботи, витрачений адвокатом час на участь у судових засіданнях, суд вважає, що заявлена до стягнення з відповідача на користь позивачки сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 9700 грн є обґрунтованою та відповідає критеріям розумності, справедливості та співмірності. Щодо вимоги позивачки стягнути з відповідача суму витрат на правову допомогу за складання адвокатом заяви про збільшення позовних вимог, то у вказаній частині такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки такі витрати не були необхідні у вказаній справі, судом відмовлено у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог, як такої що становить окремий самостійний позов. Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути понесені нею судові витрати, а саме суму сплаченого судового збору в розмірі 2977,20 грн і 9700 грн - за надання правничої допомоги. При зверненні до суду із вказаною заявою про збільшення позовних вимог, у прийняті якої ухвалою суду від 20 липня 2023 року відмовлено, позивачка додатково сплатила судовий збір у розмірі 1073,60 грн, відповідно до квитанції № 0.0.3104487892.1 від 18 липня 2023 року. Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається у разі, зокрема, внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом; повернення заяви або скарги. Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю. З врахуванням заявленого позивачкою клопотання, [PERSON] слід повернути сплачену нею суму судового збору в розмірі 1073,60 грн.

Outcome: partial