Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-20 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду в розмірі 26434,61 грн. та відшкодування за завдану моральну шкоду в розмірі 250000 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 26 вересня 2016 року о 09.30 годині автомобіль Газ-3302, д.р.н. [NUMBER] , різко дав задній хід з розворотом і завдав їй удар кутом будки в задню поверхню грудної клітини зліва, від чого вона відлетіла на кілька метрів і впала. Прийшла до свідомості, вона в машині швидкої допомоги, де медики дали їй знеболюючий укол і доставили в лікарню-швидкої допомоги м. Кам`янського. Вона відчувала нестерпний біль в спині і грудній клітці, було важко дихати, вона не могла самостійно пересуватися. При обстеженні в результаті неналежного виконання своїх профобов`язків, медики лікарні швидкої допомоги не діагностували посттравматичну пневмонію і перелом хребта, так як згідно з існуючими стандартами лікування автодорожніх травм необхідно рентгенографія всіх відділів хребта, чого медики не зробили. Вважаючи, що у неї тільки ЗЧМТ у вигляді струсу головного мозку та перелом 3-х ребер, які навіть невірно пронумерували, 28 вересня 2016 року її виписали. З 29 вересня 2016 року її відвідували вдома дільничний терапевт, невропатолог, травматолог з поліклініки № 1 за місцем проживання. Виявлена лікарями пневмонія погано піддавалася лікуванню вдома, а проблеми зі спиною тільки наростали і 26 жовтня 2016 року дільничний лікар направила її в лікарню № 9 м. Кам`янського, де окрім пневмонії, виявили скупчення рідини в плевральній області, провели відкачування через дренажні отвори в грудній клітці. Оскільки була потрібна операція на легенях, її направили в лікарню № 16 м. Дніпропетровська, де вона перебувала до 14 листопада 2016 року і всі дні лежала з дренажними трубками. Сильні болі не давали їй спокою ні вдень, ні вночі, вже не діяли стандартні знеболюючі препарати і їй почали колоти опій, який давав знеболювання на 1-2 години, але спати вона не могла. Спостерігаючи погіршення її стану зі спиною, завідувач відділенням лікарні № 16 14 листопада 2016 року направив її до нейрохірургії лікарні ім. Мечникова, де їй провели обстеження на томографі і виявили перелом хребта. У неї відмовили внутрішні органи і були паралізовані ноги. Вона перебувала під наглядом нейрохірурга та торакального хірурга, тому що не встигла вилікувати легені в лікарні № 16 через критичний стан зі спиною. 25 листопада 2016 року провели операцію на хребті з установкою титанової транспедикулярної системи. Після операції стан не покращився, розвинувся сильний запальний процес в рані, її мучили сильні болі, вона не могла переносити пекельний біль і її кожен день кололи знеболюючими. Так вона промучилася 20 днів і 15 грудня 2016 року її знову доставили в операційну на другу операцію, і на цей раз видалили зі спини всі ці залізяки, так як медики зробили висновок, що ця конструкція не прижилася в організмі, а в реальності через інфікування рани під час операції. Більше місяця після цього вона перебувала в стаціонарі з незагоєною раною, переносячи нелюдські болі, відчуваючи безвихідь. Їй здавалося, що цей кошмар і муки не закінчаться ніколи. На цьому грунті у неї розвинулася сильна депресія і вона змушена була звертатися до психіатра і проходити терапію, приймаючи антидепресанти і транквілізатори. У неї різко впали життєві показники. Рана на спині важко піддавалася лікуванню. У 20-х числах січня 2017 року лікарі заявили, що зробили що могли. 27 січня 2017 року її виписали та повезли додому. У квартиру на 9-й поверх її занесли на носилках. Після виписки з лікарні 27 січня 2017 року вона перебуває під наглядом медиків ЦПМСД № 1 за місцем проживання і продовжує лікування. У березні-квітні 2017 року було проведено комісійне обстеження її стану здоров`я і як результат - інвалід 1 групи. Післяопераційна рана не заживала до вересня 2017 року, на сьогоднішній день вона продовжує прийом препаратів, бо до цього часу не може самостійно пересуватися. Водій автомобіля [PERSON] навіть не намагався запропонувати їй яку б то не було матеріальну допомогу на її лікування, а коли її чоловік зателефонував йому в грудні 2016 року, той відреагував хамськи, продовжуючи стверджувати, що не збивав її і що травми вона отримала від падіння на асфальт, а не від удару автомобіля. Таким чином [PERSON] , керуючи автомобілем, що є джерелом підвищеної небезпеки, в порушення п.2.3.6 п.10.9 Правил дорожнього руху України, вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, завдавши їй тяжкі тілесні ушкодження, в результаті яких вона стала інвалідом першої групи. Дані події знаходяться в причинно-наслідкового зв`язку. 95 днів і ночей вона перебувала в чотирьох лікарнях області, перенісши дві важкі операції, які не дали належного результату. Весь цей час вона відчувала і продовжує відчувати нестерпний фізичний і душевний біль, навіть сьогодні, через роки, вона не може не те, що самостійно ходити, а навіть сидіти більше 15 хвилин. У зв`язку з важкими травмами і безвиході у неї розвинулася депресія і больовий синдром. Вона цілодобово не могла спати від болю і страждань, не даючи спокою оточуючим пацієнтам і медикам, відчуваючи безпорадність і сором за свій стан. Їй соромно за те, що вона до кінця свого життя не зможе вести активний спосіб життя і бути корисною своїй родині, чоловікові, дочці і маленькій онучці, яку дочка ростить сама, а замість цього повинна бути прикута до ліжка і створювати їм проблеми. Цілий рік, до вересня 2017 року вона мучилася від незагоєної операційної рани, про що є записи в меддокументації. Чоловік і дочка кожен день їздили до неї в усі лікарні, перебуваючи там щодня по 8-10 годин з нею. У зв`язку з різким падінням життєвих показників (гемоглобіну, білок крові), рідні та близькі змушені були додатково нести витрати, закуповуючи продукти харчування в магазинах на додаток до основного харчування з дому, так як важкі травми і як наслідок їх, дві важкі операції не пройшли безслідно, не кажучи про витрати на масу лікарських засобів і донорську допомогу. 03 квітня 2023 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено до розгляду у підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження. 09 травня 2023 року відповідач подав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що він заперечує проти пред`явлених вимог, оскільки він є неналежним відповідачем і позовні вимоги позивачка має пред`являти до страхової компанії та його роботодавця. Хоче зазначити, що позивачкою надано висновок за результатами клініко-експертної оцінки, в якому зазначено, що через дві доби після госпіталізації 26 вересня 2016 року за власним наполяганням [PERSON] була виписана. Це свідчить про те, що стан її був задовільним і ніяких ознак травми хребта не було, [PERSON] знаходилась на домашньому лікуванні продовж місяця. Як вона себе почувала, чи додержувалась рекомендацій лікаря та чи отримувала травми в цей період не відомо. Також у висновку зазначено, що [PERSON] не сприяла встановленню діагнозу, а лікарями не було додержано стандартів обстеження та лікування і тому вважає, що погіршення її стану здоров`я 26 жовтня 2016 року пов`язано з неналежним лікуванням і покладати на нього матеріальну та моральну відповідальність за помилки лікарів неприпустимо. Тому вважає, що одним з відповідачів по справі необхідно залучати лікарський заклад в якому неналежним чином здійснювалося обстеження та лікування позивачки. У зв`язку з тим, що він є неналежним відповідачем, просить у позові про відшкодування шкоди відмовити. 19 червня 2023 року підготовче провадження було закрито, а справа була призначено до судового розгляду по суті. 12 липня 2023 року судом за власною ініціативою було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, ПАТ "Страхова група" ТАС", а позивачці був направлений лист з роз`ясненням про її право заявити клопотання про залучення ПАТ "Страхова група" ТАС" в якості співвідповідача у справі. Позивачка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, причину неявки не повідомив, заяв чи клопотань від нього не надходило. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, причину неявки не повідомив, заяв чи клопотань від нього не надходило. В порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків: Судом встановлено, що 26 вересня 2016 року о 09.35 [PERSON] , керуючи технічно справним автомобілем ГАЗ 3302 СПГ д.р.н. [NUMBER] , що належить [PERSON] згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , здійснював рух заднім ходом на проїжджій частині площадки для паркування автомобілів, розташованої напроти магазину «Елефант» за адресою: пр-т Перемоги, 29 -А у м. Кам`янському, з метою виїзду з прилеглої території, допустив наїзд задньою лівою частиною будки автомобіля на пішохода [PERSON] , яка рухалася позаду цього автомобіля на проїжджій частині площадки з боку будинку [ADDRESS] , внаслідок чого відбувся удар у задню ліву частину тулуба потерпілої. У результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілій завдано тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння. Вироком Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 червня 2021 року суду Дніпропетровської області (а.с. 63-66) [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керування транспортним засобом. На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року №1810-VIII [PERSON] звільнено від відбування призначеного судом покарання. Цивільний позов потерпілої [PERSON] про стягнення із засудженого на її користь матеріальної шкоди в розмірі 26434,61 грн та моральної шкоди 250000 грн залишено без задоволення. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 01 червня 2022 року (а.с. 67, 68-72) апеляційну скаргу потерпілої [PERSON] залишено без задоволення, а вирок місцевого суду стосовно [PERSON] без зміни. Постановою Верхового суду від 24 листопада 2022 року (а.с. 73-75) вирок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 30 червня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 01 червня 2022 року стосовно [PERSON] скасовано в частині вирішення цивільного позову потерпілої [PERSON] про стягнення матеріальної і моральної шкоди та призначено в цій частині новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. Відповідно до поліса № АЕ/ 8976039 (а.с. 62 оберт) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеним між ПАТ «Страхова група «ТАС» та володільцем транспортного засобу [PERSON] була застрахована цивільна відповідальність транспортного засобу ГАЗ 3302 СПГ, д.н. [NUMBER] . Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів» у разі настання страхового випадку, страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до п. 35.1. ст. 35 вказаного закону, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Суд також враховує висновок, викладений у постанові\~Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі № 755/18006/15-ц щодо того, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у ст. 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування Відшкодування\~шкоди\~особою, відповідальність якої застрахована за договором\~обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних\~транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності\~власників наземних\~транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового\~відшкодування\~(зокрема, у випадках,\~передбачених у статті 37),\~чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Статтею 37 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності\~власників наземних\~транспортних засобів» передбачені випадки відмови у здійсненні страхового відшкодування, проте в матеріалах справи відсутні відомості щодо звернення позивачки до страховика із заявою про страхове відшкодування, а також вмотивованої відмови страховика у здійсненні страхового відшкодування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] є неналежним відповідачем в частині позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, оскільки цивільна відповідальність транспортного засобу ГАЗ 3302 СПГ, д.н. [NUMBER] була застрахована у ПАТ «Страхова група «ТАС», яке є належним відповідачем в цій частині позовних вимог, тому позовні вимоги про стягнення з відповідача матеріальної шкоди в розмірі 26434,61 грн. є такими, що не підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного: Згідно з положеннями статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їх працівником під час виконання ним своїх трудових обов`язків. За змістом статті 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 Цивільного кодексу України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною 1 статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Правова природа трудового договору та цивільно-правового договору має ряд відмінних ознак. Так, зокрема трудовим договором регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного результату.\~Виконавець за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду. При цьому, виконавець також перебуває у трудових відносинах з власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою. Відповідач не надав до суду жодних доказів того, що на момент ДТП він працював водієм на підприємстві ПП Ткаченко Наш край, тому його посилання на те, що він є неналежним відповідачем в частині стягнення з нього моральної шкоди є необгрунтованими. Відповідно до ст. 23 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, одна з видів шкоди, яка відшкодовується потерпілому - моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Відповідно до ст. 26-1 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів страховиком (у випадках, передбачених\~підпунктами "г"\~і\~"ґ"\~пункту 41.1 та\~підпунктом "в"\~пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Оскільки заявлена позивачкою сума на відшкодування моральної шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, суд вважає, що остання має право вимагати від винуватця дорожньо-транспортної пригоди - відповідача різницю між фактичним розміром заподіяної моральної шкоди та максимальним розміром такої шкоди, який може бути покритий за рахунок страхового відшкодування. Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Зазначені висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 10 серпня 2022 року у справі № 635/6868/16-ц. Як роз`яснює п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди\~зі змінами та доповненнями - шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. \~ \~ \~ \~Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що позивачка надала належні та достатні докази щодо завдання їй моральних страждань діями відповідача, вина останнього встановлена у судовому порядку та існує безпосередній причинний зв`язок між неправомірними діями відповідача та моральними стражданнями позивачки, але з урахуванням досліджених доказів у справі, обставинами завдання моральної шкоди, суд вважає за необхідне задовольнити частково позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди та стягнути з відповідача 100000 грн. моральної шкоди. Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Ґрунтуючись на засадах верховенства права, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони та які були досліджені у судовому засіданні, з урахуванням фактичних обставин справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовної заяви. Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial