Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-31 00:00:00

[PERSON] звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача індекс інфляції у сумі 39268,93 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2020 року та постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто суму 99250,00 гривень, та судовий збір в розмірі 1186,94 гривень. Постановою державного виконавця від 03.03.2021 року відкрито виконавче провадження № 64675509 з примусового виконання зазначеного рішення суду. відповідач отримала дану постанову, що підтверджується відповідним супровідним листом. До теперішнього часу рішення суду не виконано, борг не повернуто, а тому позивач вважає за необхідне звернутись до суду з позовом про стягнення з відповідача інфляційних втрат, понесених позивачем у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань. Ухвалою судді Індустріального районного суд м. Дніпропетровська від 03 травня 2023 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження. Заперечення від учасників справи проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, до суду не подавались. Правом, передбаченим ст. 178 ЦПК України щодо подачі відзиву на позовну заяву відповідач не скористалась. 11 липня 2023 року на адресу суду від позивача надійшла уточнена позовна заява про збільшення розміру позовних вимог від 10.07.2023 року, відповідно до якої, позивач просить стягнути з відповідача розмір інфляційних втрат, що за період з 01.02.2021 року по 28.02.2023 року складає 41497,43 гривень, а також судові витрати з оплати судового збору та витрат на професійну правову допомогу. Позивач у судове засідання не з`явилась, натомість подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про розгляд справи була повідомлена належним чином у відповідності до вимог ст. 128-131 ЦПК України, будь-яких заяв, заперечень, клопотань до суду не надано, у зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст. ст. 280-282 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, розглядаючи справу в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів, судом встановлено наступне. Судом встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2021 року, ухваленим по цивільній справі № 202/1482/20 (провадження № 2/202/1184/2020) задоволено позовні вимоги [PERSON] [PERSON] та стягнуто з [PERSON] : на користь [PERSON] 99250 грн. загального боргу; на користь [PERSON] , 3% річних - 4 714 грн. 41 коп., індекс інфляції - 6 549 грн. 90 коп., облікову ставку НБУ - 21 367 грн. 63 коп., судові витрати на сплату судового збору в сумі 1 186 грн. 94 коп., а всього загальну суму 32 631 грн. 94 коп., та витрати на правову допомогу в розмірі 16108 грн.00 коп.; на користь держави судовий збір в розмірі 131 грн. 88 грн. Постановою Дніпровського апеляційного суду віл 09 лютого 2021 року частково задоволено апеляційну скаргу [PERSON] , рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2020 року скасовано в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 3-х % річних, індексу інфляції, облікової ставки НБУ, судових витрат та витрат на правову допомогу. Відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 1186 грн. 94 коп. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Також вказаними судовими рішеннями, встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 15 серпня 2009 року, який було розірвано рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2015 року, яке набрало законної сили. У період шлюбу 10 вересня 2012 року між [PERSON] та його батьками [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики у вигляді розписки. За вказаним договором [PERSON] отримав грошові кошти у розмірі 200 000 грн. що еквівалентно 25 000 доларів США на придбання квартири [ADDRESS] , які [PERSON] , які зобов`язався повертати по можливості. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2018 року у цивільній справі №202/1642/16-ц позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] . У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна та стягнення грошової компенсації відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року рішення Індустріального районного суду від 05 травня 2018 року залишено без змін. Також встнволено, що укладений між позивачами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцями грошової суми позичальнику, які ним були отримані з метою придбання квартири. Також суди дійшли висновку про стягнення з[PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів за договором позики у сумі 99250 грн., які є половиною суми від залишку боргу подружжя (198500 грн. : 2), відповідно до заявлених позовних вимог. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обов`язковість судового рішення є одним з основних принципів цивільного судочинства. Дана норма закріплена п.7 ч.3 ст. 2 ЦПК України. Згідно ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Також встановлено, Постановою державного виконавця Самарського відділу виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 03.03.2021 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 202/1482/20, виданого 25.02.2021 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська на підставі постанови Дніпровського апеляційного суду від 09.02.2021 року. До теперішнього часу виконавче провадження не завершено, рішення суду не виконано, що не оспорювалось відповідачем в ході судового розгляду справи по суті. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Так, у частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). На підставі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Так, судом встановлено, що грошове зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] за договором позики,в розмірі 99250 гривень, до теперішнього часу не виконано, а тому позивач, у відповідності до вимог ст. 625 ЦК України, має право вимагати сплати індексу інфляції за весь час прострочення. Відповідно до розрахунків, здійснених представником позивача у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог від 10 липня 2022 року, які не оспорювались відповідачем в ході розгляду справи, розмір інфляційних витрат за час прострочення грошового зобов`язання 99250 гривень, складає 41497,43гривень. Враховуючи викладене, оскільки відповідач прострочила виконання грошового зобов`язання за договором позики щодо повернення грошових коштів у сумі 99250,00 гривень, яке останньою до теперішнього часу не виконано в повному обсязі, суд доходить висновку, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на її користь інфляційних втрат за весь час прострочення, які входять до складу грошового зобов`язання, є обґрунтованими та доведеними в ході розгляду справи. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми інфляційних втрат, підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 133 ПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України визначено порядок відшкодування витрат на правничу допомогу. Так, відповідно до вимог вказаної статті витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 04 квітня 2023 року між адвокатом Кадниковою Людмилою Геннадіївною та [PERSON] укладено Договір про надання правничої допомоги. Обсяг виконаних робіт за Договором визначений сторонами в Розрахунках вартості послуг адвоката та в актах прийому-передачі наданих послуг від 04.04.2023 року, 10.07.2023 року, від 24.07.2023 року, згідно яких загальна сума винагороди станом на 01.08.2023 року складає 15762,00 гривень. Під час розгляду справи стороною відповідача не було заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. Також позивачем були понесені витрати на оплату судового збору у розмірі 1073,60 гривень. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача; Таким чином, у відповідності до ст. 141 КПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати з оплати судового збору в розмірі 1073,60 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 15762,00 гривень.

Outcome: approved