Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-24 00:00:00

24 травня 2023 року в суд надійшла передана з Шевченківського районного суду міста Чернівці справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 30 серпня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] з іншої сторони було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримала у позику 300 000 грн., які зобов`язувалась повернути до 30.12.2020 року. Сторони домовилися, що сплата позики повинна підтверджуватися відповідними розписками про одержання грошей, за увесь період прострочення позичальник зобов?язана сплатити позивачу інфляційні втрати та 3% річних за увесь час неправомірного користування такими грошовими коштами. 02.01.2021 р. [PERSON] вручено вимогу про повернення позики у розмірі 300 000 грн. Оскільки на день пред`явлення позову відповідачка не повернула суму позики, позивач просив стягнути із [PERSON] на користь позивача 300 000 грн. позики, інфляційні втрати в сумі 124 140,08 грн., 3% річних в сумі 20 515,07 грн., а також 4446,56 грн. судових витрат. Ухвалою суду від 24.05.2023р. відкрито загальне позовне провадження у справі із викликом (повідомленням) сторін, надано строк учасникам справи для подачі заяв по суті справи та призначено справу до підготовчого судового засідання на 19 червня 2023 року о 14 год. 00 хв., яке відкладено на 11 липня 2023 року о 14 год. 00 хв., 18 липня 2023 року о 14 год. 00 хв. 19.06.2023 року представником відповідача [PERSON] подано відзив, у якому зазначено, що відповідач визнає факт отримання коштів від позивача та наявності заборгованості перед останнім на день подачі позову в сумі 300000 грн., однак адвокат Саламандик А.І. не погоджується з сумою заборгованості, так як [PERSON] не врахував, що 21 квітня 2023 року та 28 квітня 2023 року йому було повернуто загалом 40000 грн. Зважаючи на вищезазначене, просив позовну заяву про стягнення заборгованості залишити без задоволення. 11.07.2023 року з урахуванням отриманого відзиву представник позивача адвокат Фодчук О.В. зменшила позовні вимоги та визнала, що [PERSON] отримав від [PERSON] після пред`явлення позову 40000 грн., однак вказала, що частина позики була повернути після сплати заборгованості, а тому розмір інфляційних втрат та 3% річних є незмінним. Відтак, позивач просить стягнути із відповідача 404655,15 грн., з яких сума позики - 260000 грн., інфляційні втрати 124140,08 грн. та 3% річних - 20515,07 грн. Ухвалою суду від 18.07.2023р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 25 липня 2023 року о 14 год. 00 хв. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Сторони по справі, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце проведення судового засідання, в таке засідання не з`явилися. Представники сторін 25.07.2023 року подали заяви про проведення судового розгляду за відсутності їх та сторін по справі, при цьому адвокат Саламандик А.І. просив у задоволенні позову відмовити, натомість адвокат Фодчук О.В. підтримав позовні вимоги та просив їх задоволити. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги положення ст. 223 ЦПК України, суд прийшов до висновку про проведення судового засідання у відсутності учасників справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Із матеріалів справи вбачається, що 30 серпня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого остання отримала у борг грошові кошти в розмірі 300 000 грн. Повне погашення суми боргу за умовами вищезазначеного договору повинно було бути здійснене [PERSON] 30.12.2020 року. Факт отримання зазначених коштів визнається сторонами та підтверджується завіреної копією договору позики. Судом також встановлено, що 21 квітня 2023 року та 28 квітня 2023 року відповідач повернула позивачу по 20 000 грн., а загалом 40 000,00 грн. Дані обставини підтверджуються завіреними судом копіями розписок (а.с.46-47) та представником позивача у заяві про зменшення позовних вимог. Однак, на сьогоднішній день [PERSON] не повернула [PERSON] за договором позики від 30.08.2020 року ще 260000 грн. Так, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу). Оскільки позичальник умов договору позики щодо своєчасного повернення суми боргу не виконала, суд вважає, що у позивача є правові підстави для стягнення з [PERSON] заборгованості в сумі 260 000 грн. При цьому, згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У відповідності до положень ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки боргове зобов`язання потрібно було виконати до 30.12.2020 року, останнє вважається простроченим із 31.12.2020 року. При цьому, суд погоджується із позивачем, що основою нарахування відсотків та платежів, визначених ст.. 625 ЦК України, є повна сума заборгованості, а саме, 300000 грн., так як повернення частини боргу було 21.04.2023 року та 28.04.2023 року, натомість [PERSON] просить стягнути із [PERSON] за період з 30.01.2021 по 10.04.2023 року 3% річних від суми простроченого боргового зобов`язання в розмірі 20 515,07 грн. та інфляційні втрати в розмірі 124140,08 грн. Однак, відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Отже, на період дії воєнного стану боржники звільняються від оплати відсотків та інших платежів, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України, а тому підставним є період нарахування 3%річних та інфляційних втрат з 31.12.2020 по 23.02.2022 року. Відтак, правильним є наступний розрахунок 3% річних за період з 31.12.2020 по 23.02.2022 року: 1) 31.12.2020 року - 1 день = 300 000 грн. ? 3% / 100% ? 1 / 366 = 24,59 грн. 2) з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року - 365 днів = 300 000,00 грн. ? 3%/ 100% ? 365/ 365 (днів у році) = 9 000,00 грн. 3) з 01.01.2022 року по 23.02.2022 року - 54 дні = 300 000 грн.? 3%/ 100% ? 54/ 365 (днів у році) = 1 331,51 грн. Таким чином, за період з 31.12.2020 по 23.02.2022 року позивач має право на отримання 10 356,10 грн. (24,59 грн. + 9 000,00 грн. + 1 331,51 грн.) 3% річних. Що стосується інфляційних втрат, то правильним є наступний розрахунок інфляційних втрат за період з 31.12.2020 по 23.02.2022 року, зокрема: індексація на суму 300 000,00 грн. [Сукупний індекс інфляції] = 101,30% ? 101,00% ? 101,70% ? 100,70% ? 101,30% ? 100,20% ? 100,10% ? 99,80% ? 101,20% ? 100,90% ? 100,80% ? 100,60% ? 101,30% ? 101,60% = 113,229% (за період Січень 2021 - Лютий 2022). [Інфляційні нарахування] = 300 000,00 грн. (сума боргу) ? 113,229% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 300 000,00 грн. (сума боргу) = 39 685,98 грн. Таким чином, за період з 31.12.2020 по 23.02.2022 року позивач має право на отримання 39 685,98 грн. інфляційних втрат. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, зокрема, в частині стягнення із [PERSON] заборгованості на загальну суму 310 042,08 грн., яка включає 260 000,00 грн. основного боргу, 10 356,10 грн. 3% річних, 39 685,98 грн. інфляційних втрат. В задоволенні іншої частини позову слід відмовити. У відповідності до ч.1-2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, а саме квитанції від 12.04.2023р. [PERSON] сплатив 4446,56 грн. судового збору. При цьому, позивач зменшив позовні вимоги до 404655,15 грн. у зв`язку із сплатою відповідачкою частини боргу після подачі позову, тобто фактичним визнанням останньою позовних вимог на суму 40000 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог та визнаних позовних вимог у розмірі 3100,42 грн. (310 042,08 грн. х 4446,56 грн. / 444 655,15 грн.). На підставі ст. ст. 60-61, 65, 73 СК України, ст. ст. 11,14, 368, 526, 530, 536, 544, 546, 549, 612, 625, 1046-1050 ЦК України та

Outcome: partial