Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-17 00:00:00

1.Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що в 2016р. він уклав шлюб з [PERSON] , який розірвано в 2021р. Спільних дітей не мають. Після укладення шлюбу, в 2016р. [PERSON] була зареєстрована разом з її сином [PERSON] , [INFO] , в його службовій квартирі за адресою: [ADDRESS] . В дану квартиру позивач заселився на підставі ордера на жиле приміщення №6 від 22.08.2001р., виданий йому як працівнику на той час ВАТ "Хмельницькобленерго". Житловий будинок за адресою [ADDRESS] перебуває у власності AT "Хмельницькобленерго". З початку травня 2021р. відповідачка разом з її сином забрала всі свої речі та переїхала на постійне проживання у власний будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідними актами встановлення факту проживання. [PERSON] та [PERSON] за адресою реєстрації фактично не проживають, комунальними послугами не користуються і не сплачуть за них, їх особистих речей в квартирі не має. В утриманні квартири, її ремонті, оплаті послуг за електроенергію та газ, інші комунальні послуги відповідачка участі не бере, чим завдає позивачу значних матеріальних збитків, оскільки він є пенсіонером. 05.03.2022р. [PERSON] уклала новий шлюб та змінила прізвище на [PERSON] . Відповідачі в добровільному порядку не бажають знятися з реєстрації за даною адресою, що перешкоджає позивачу належно користуватися даною квартирою та він вимушений нести додаткові витрати на оплату житлово- комунальних послуг. А тому, просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Позивач та представник позивача у судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених у ньому, просили його задовольнити. Позивач суду пояснив, що з 08.04.2014 по 28.08.2021 перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Спільних дітей не мають, до шлюбу [PERSON] усиновила [PERSON] . Він будь-якої участі в усиновлені не брав. Проживали втрьох, дитина відвідувала ЗОШ №3 в м. Шепетівка. На початку травня 2021 року [PERSON] забрала всі свої речі та деякі дитячі речі з квартири та виїхала в [ADDRESS], де проживає на даний час. Відповідачі зареєстровані в його квартирі з 2016 року, а з травня 2021 року в ній не проживають, поступово відповідачка вивезла свої речі та меблі. Відповідачка створила нову сім`ю, одружилася, має нормальний будинок в селі. На даний час він має намір створити нову сім`ю та зареєструвати членів сім`ї в цій квартирі. Після розірвання шлюбу між ними був конфлікт, оскільки відповідачка пошкодила вхідні двері квартири, хотіла забрати деякі меблі. Відповідач та її представник у судовому засіданні позов не визнали. Відповідач суду пояснила, що проживала з позивачем у спірній квартирі 18 років, позивач зробив перегородку в квартирі та зробив дві кімнати, одна з яких дитяча. Відносини розірвали через подружню зраду чоловіка. Так, з березня 2021 року вона доглядала свого хворого батька та тимчасово проживала з ним в селі. Її син [PERSON] проживав в [PERSON] з позивачем, якого вважав та називав батьком. Приблизно в травні 2021 року їй стало відомо про зраду чоловіка і вона вирішила виїхати з квартири та розірвати шлюб з ним. З того часу вона проживає в [ADDRESS], у своєму будинку, а 05.03.2022 вона зареєструвала шлюб з іншим чоловіком та змінила прізвище на [PERSON] . В декілька етапів забирала свої речі, проте дитячі меблі залишила в квартирі. Після того, як син закінчив шкільний рік вона забрала сина та його речі до себе. В серпні 2021 року між колишнім подружжям виник конфлікт, з цього приводу відкрито кримінальне провадження, яке на даний час розглядається в поліції. На даний момент син навчається в гімназії №3 в м. Шепетівка та має бажання проживати у спірній квартирі. Також пояснила, що може добровільно знятися з реєстрації, бо спільно з позивачем проживати не бажає, але просила залишити реєстрацію місця проживання її неповнолітнього сина. Неповнолітній [PERSON] [INFO] у судовому засіданні проти позову заперечив. Суду пояснив, що позивач називав його сином та він вважав, що той є його батьком, хоча він знає про факт усиновлення. Він проживав з батьками у спірній квартирі, мав свою кімнату, навчався в Шепетівській гімназії №3, його меблі лишилися в квартирі позивача. В 2021 році відносини між батьками погіршилися, мати проживала в [ADDRESS], де вони зараз проживають. Після закінчення навчального року мати забрала його в село, хоча він хотів проживати в [PERSON] , бо тут школа та друзі. Оскільки він вважає цю квартиру своїм житлом та навчається в місті, бажає проживати у спірній квартирі. Представник третьої особи АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ХМЕЛЬНИЦЬКОБЛЕНЕРГО» позов підтримав, посилаючись на те, що квартира є службовою та належить товариству. Приватизація вказаного житла можлива, але не передбачається. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради проти позову заперечив, вважав недоцільним визнавати неповнолітнього таким, що втратив право на користування житлом. 2. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 20.07.2022 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 19.09.2022 року. За клопотанням представника відповідача для надання додаткових доказів підготовче судове засідання відкладено на 12.10.2022, 28.10.2022. Ухвалою суду від 28.10.2022 закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті на 12.12.2022 року. За клопотанням представника відповідача судове засідання відкладено на 16.01.2023, 25.01.2023. У зв`язку з масштабною повітряною тривогою судове засідання відкладено на 10.02.2023, 14.03.2023. Для виклику свідків судове засідання відкладено на 13.04.2023, 03.05.2023, 17.05.2023. За клопотанням представника позивача судове засідання відкладено на 17.07.2023, 18.07.2023. 3. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Між сторонами виникли правовідносини з приводу припинення права користування житловим приміщенням, які регулюються нормами Житлового кодексу УРСР. Судом встановлено, що житловий будинок за адресою [ADDRESS] перебуває у власності AT "Хмельницькобленерго". В квартиру [ADDRESS] позивач заселився на підставі ордера на жиле приміщення №6 від 22.08.2001р., виданий йому як працівнику на той час ВАТ "Хмельницькобленерго" відповідно до протоколу №48 від 22.12.1999. У вказаній квартирі позивач зареєстрований та проживає з 07.11.2001р. 08.04.2014 позивач зареєстрував шлюб з [PERSON] . Державна реєстрація народження [PERSON] [INFO] проведена відповідно до ст. 135 СК України, прізвище та по батькові дитини змінено згідно ст. 148 СК України на підставі заяв матері. Відповідачі зареєстровані у квартирі з 28.12.2016р. як члени сім`ї позивача та проживали втрьох. При цьому, однокімнатна квартира була самочинно переобладнана позивачем в двокімнатну та одна з кімнат виділена неповнолітньому з усіма необхідними меблями, що ствердив у судовому засіданні неповнолітній [PERSON] та підтверджується звітом про умови проживання дитини від 14.09.2018р. Навесні 2021 року відносини між сторонами погіршилися, сім`я розпалася та шлюб був розірваний за спільною згодою 28.08.2021. В травні 2021 року відповідачка поступово забрала свої речі та добровільно виїхала з квартири в [ADDRESS] де проживає й на даний час по [ADDRESS] . Згідно даних Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.10.2022, [PERSON] є власником будинковолодіння площею 106,7 кв.м по [ADDRESS] . З акта встановлення факту проживання від 05.11.2021, складеного Хролинською сільською радою слідує, що [PERSON] станом на 05.11.2021 проживає без реєстрації по [ADDRESS] . Актами квартального комітету №17 від 30.05.2021р., 30.06.2021р., 30.07.2021р., 30.08.2021р., 30.09.2021р., 30.10.2021р., 30.11.2021р. підтверджується те, що [PERSON] за адресою реєстрації фактично не проживає, комунальними послугами не користується і не сплачує за них. Актами квартального комітету №17 30.12.2021 р., 30.01.2022р., 28.02.2022р., 30.03.2022р., 30.04.2022р., 30.05.2022р., 30.06.2022р. підтверджується те, що [PERSON] та неповнолітній [PERSON] за адресою реєстрації фактично не проживають, комунальними послугами не користуються і не сплачують за них. 05.03.2022р. [PERSON] зареєструвала новий шлюб та змінила прізвище на [PERSON] . Неповнолітній [PERSON] , якому було на той момент 12 років, після закінчення навчального 2021 року за вимогою матері також виїхав з квартири [ADDRESS] . На даний час дитина проживає разом з матір`ю в [ADDRESS] та навчається в гімназії №3 в м. Шепетівка. Між сторонами існують неприязні відносини, що зокрема підтверджується відкритим за заявою відповідачки кримінальним провадженням за ч. 1 ст. 125 КК України. У зв`язку з тим, що відповідачі не проживають у квартирі з 2021 року, комунальні послуги вони не сплачують, всі витрати покладаються на позивача. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , які є сусідами позивача, вказали, що з травня 2021 року відповідачка не проживає у квартирі, оскільки забрала свої речі та виїхала. Після того як вона забрала речі, між ними був гучний конфлікт, вона пошкодила двері, викликалася поліція. Допитана свідок [PERSON] показала суду, що відповідачка сказала їй, що виїхала добровільно, бо створила нову сім`ю. Була в їх квартирі та бачила наслідки пошкодження відповідачкою дверей. Також бачила деякі дитячі меблі. Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради від 07.12.2022, орган опіки та піклування вважає недоцільним задоволення позову про визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право на користування житлом. 4. Норми права, які застосував суд. Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Згідно зі ст. 72 цього Кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.10.2018 року у справі щодо застосування статтей 71, 72 ЖК Української РСР, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. 5. Оцінка суду. Заслухавши пояснення учасників справи, їх представників, свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке. Вирішуючи доводи позивача про тривалу відсутність відповідачів за місцем їх реєстрації в квартирі [ADDRESS] , суд встановив, що відповідач [PERSON] понад шість місяців не проживає у спірному житлі, будь-якого інтересу до даного житла не проявляє. Відповідач [PERSON] особисто в судовому засіданні ствердила, що у зв`язку з реєстрацією шлюбу та наявністю у неї на праві власності іншого житла, втратила інтерес до спірного житлового приміщення. Вказала на те, що шлюб з позивачем розірвали за спільною згодою, що виїхала з квартири добровільно, що свої речі вона забрала добровільно, конфлікт на побутовому рівні щодо поділу нажитого майна виник в процесі її добровільного виселення. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що [PERSON] не проживає в спірному жилому приміщенні більше шести місяців без поважних причин, а тому її слід визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Щодо позовної вимоги про визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням, то суд дійшов висновку, що така вимога задоволенню не підлягає, з огляду на таке. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, (далі - Конвенція), закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 36 рішення від 18.11.2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» заява №8863/06, §44). Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті (рішення ЄСПЛ від 23.09.1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» заяви №7151/75, №7152/75). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13.05.2008 року в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09.10.2007 року в справі «Станкова проти Словаччини»; рішення ЄСПЛ від 15.01.2009 року в справі «Косіч проти Хорватії» та рішення ЄСПЛ від 22.10.2009 року в справі «Пауліч проти Хорватії»). Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (частини друга та третя статті 64 ЖК України). Отже, право користування службовим жилим приміщенням члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї наймача) є похідним від такого права останнього. Згідно з частиною другою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти-члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватись займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч. 2 цієї статті). Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна (ч. 3 ст. 29 ЦК України). Оскільки неповнолітній [PERSON] в 2021 році не досяг 14-річного віку, він був позбавлений в силу закону вільно обрати собі місце проживання з позивачем у кв. [ADDRESS] . Оскільки позивач не є його батьком, місце проживання дитини визначила його мати [PERSON] в [ADDRESS]. З вказаним місцем проживання неповнолітній не погоджується та вважає своїм місцем проживання та житлом саме спірну квартиру. Судом встановлено, що неповнолітній вселився та зареєстрований у квартирі тривалий час на законних підставах, іншого особистого житла він не має, а тому він має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена квартира є його житлом у розумінні статті 8 Конвенції. Отже, неповнолітній [PERSON] не проживав у спірному житлі з поважних причин та не втратив інтерес до нього, а тому в задоволенні позову про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням слід відмовити. 6. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 496,20 грн (половина від задоволених позовних вимог).

Outcome: partial