Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-03 00:00:00

У травні 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] у якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , площею 0,2043 га з кадастровим номером 1223285500:04:011:0139, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20.12.2021 у справі №183/1336/21 її позов задоволено частково та визнано за позивачкою право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] як на частку у спільному майні подружжя, залишивши у власності [PERSON] 1/2 його частки. В частині вимог [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки за вищезазначеною адресою суд відмовив, оскільки відповідач [PERSON] набув право власності на спірну земельну ділянку у результаті безоплатної приватизації, тому вона не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Вимоги про визнання права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки, право на яке у позивача виникло на підставі ст.377 ЦК України та ст.120 ЦК України внаслідок визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, суд вважав передчасними, оскільки рішення суду про визнання права власності на нерухоме майно є підставою для реєстрації права власності на відповідну частину земельної ділянки за позивачем. 31 березня 2023 року позивач одержала Рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій у зв`язку з тим, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно; для державної реєстрації надано рішення суду у справі №183/1336/21, відповідно до якого за [PERSON] не визнається право власності на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером 1223285500:04:011:0139. У зв`язку з тим, що право позивача на 1/2 частину земельної ділянки не визнається, позивач змушена звернутися до суду з цим позовом. Ухвалою судді від 30.05.2023 відкрито провадження в указаній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. 24.07.2023 до суду від відповідача надійшов відзив на вказану позовну заяву, в якому останній просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що право на спірну земельну ділянку він набув у результаті безоплатної приватизації, тому вказане майно у відповідності до ст.57 СК України є його особистою приватною власності, яке не може бути порушено. 04 серпня 2023 року через канцелярію суду надійшла заява позивача [PERSON] , у якій остання зазначила, що з відзивом на позов ознайомлена, відповідь на відзив подавати не буде, свої позовні вимоги підтримала. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 11 травня 2007 року у Виконавчому комітеті Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області сторони зареєстрували шлюб (а.с.6). Як вбачається з рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі №183/1336/21 від 20.12.2021, яке набрало законної сили 22.01.2022, судом встановлено що рішенням Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 14 червня 2007 року №5 [PERSON] передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку в розмірі 0,20 га під будівництво та обслуговування житлового будинку в [ADDRESS] (а.с.8-11). На підставі цього рішення, на ім`я відповідача 17 лютого 2009 року було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державний актів на право власності за №01-090126-00319 (а.с.7). Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі №183/1336/21 визнано за [PERSON] , зокрема, право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] як на частку у спільному майні подружжя, залишивши у власності [PERSON] 1/2 його частки. З приводу спірної земельної ділянки судом встановлено, що тільки в період часу з 8 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільної сумісною власністю подружжя; до 8 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Судом встановлено, що хоча спірна земельна ділянка не належить до спільної сумісної власності, проте позивач має право на неї в силу закону. Відповідно до ч.2 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Разом з тим, суд приймає до уваги, що відповідно до ч.7 ст.82 ЦПК України, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Відтак, у даній справі підлягає вирішенню питання, чи набула позивач права власності на спірну земельну ділянку, чи оспорюється її право та чи підлягає таке право судовому захисту. Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). У відповідності до ч.2 ст.120 ЗК України, в редакції, чинній на момент вирішення спору, у разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, що перебував у приватній власності її попереднього власника, право власності на земельну ділянку, на якій розміщений такий об`єкт, одночасно переходить до набувача пропорційно до його частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо попередньому власнику у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому розмірі. Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Верховний Суд у постанові від 12.07.2023 у справі №352/1506/21 дійшов висновку про те, що якщо на земельній ділянці, яка є особистою приватною власністю одного з подружжя, а не спільною сумісною власністю подружжя, знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України. У відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи встановлені судом обставини та положення законодавства, суд приходить до висновку, що хоча спірна земельна ділянка і не належить до спільної сумісної власності, а є особистою власністю відповідача, проте позивач, яка є власником 1/2 частини житлового будинку, набула право на 1/2 частину спірної земельної ділянки, на якій цей будинок розташований. Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.5 ст.120 ЗК України, в редакції, чинній на момент вирішення справи №183/1336/21, у випадках, визначених частинами першою - третьою цієї статті, документи, що підтверджують набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, є підставою для державної реєстрації переходу до набувача права власності або користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт. Після отримання рішення позивач зверталася до державного реєстратора з приводу реєстрації за нею права на 1/2 частини земельної ділянки, як за власником 1/2 частини будинку і господарських споруд. 31.03.2023 державним реєстратором прав на нерухоме майно прийнято рішення №67020717 про відмову в проведенні реєстраційних дій у зв`язку з тим, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно; для державної реєстрації надано рішення суду у справі №183/1336/21, відповідно до якого за [PERSON] не визнається право власності на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером 1223285500:04:011:0139 (а.с.6 на звороті) Наведене свідчить, що право позивача на належну їй 1/2 частину спірної земельної ділянки оспорюється та підлягає судовому захисту. На підставі викладеного,

Outcome: approved