Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-17 00:00:00

Представник [PERSON] - адвокат Ястребова Є.Б. звернулась до суду з позовом в якому просить визнати [PERSON] винним у заподіянні майнової шкоди та моральної шкоди [PERSON] , стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 13149,16 грн., моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн., судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 840,80 грн., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10500,00 грн. В обґрунтування позову позивач [PERSON] зазначила, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають спільну дитину. У серпні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до неї про усунення перешкод у вихованні дитини. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21.05.2019 позов [PERSON] задоволений частково. Встановлено порядок участі [PERSON] у вихованні малолітнього сина [PERSON] [INFO] таким чином: перша, третя субота з 10-00 до 12-00; друга, четверта неділя місяця з 16-00 до 18-00, щосереди з 16-00 до 18-00 у присутності матері [PERSON] . Постановою Харківського апеляційного суду від 21.08.2019 року, рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21.05.2019 року змінено, виключено з мотивувальної та резолютивної частини рішення першої інстанції фразу «у присутності матері [PERSON] ». 13.11.2019 року Верховний Суд виніс постанову, якою залишив без змін постанову від 21.08.2019 року Харківського апеляційного суду. З зазначеного можна сказати, що [PERSON] використав своє законне право на відновлення свого порушеного права на спілкування з дитиною, але фактично перешкод у спілкуванні відповідача з дитиною ніхто не чинив, єдиним спором у цьому питанні було спілкування у присутності матері чи без її присутності. На протязі всього розгляду справи про усуненні перешкод у спілкуванні з дитиною було зрозуміло, що відповідача не цікавить сам судовий спір та його предмет, а цікавить лише зустрічі з [PERSON] з метою образ та психологічного насилля над нею. Після ухвалення рішення, відповідач отримав виконавчий лист та подав його до виконавчої служби, де було відкрито виконавче провадження. Після отримання постанови про відкриття провадження вона виконувала рішення суду, однак відповідач не був зацікавлений у виконанні рішення суду та не приходив до дитини аби її відвідати. Така поведінка відповідача свідчить про його бажання примусити її до витрат збитків, які вона мала нести в зв`язку із сплатою виконавчого збору. 06.12.2019 року державним виконавцем було закінчене виконавче провадження № 60295586, відповідно до вимог п. 9 ч.1 ст. 39,40 ЗУ «Про виконавче провадження». Разом із постановою про закінчення виконавчого провадження державним виконавцем було винесено постанову про стягнення з неї витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 200,00 грн. та постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 8346,00 грн., вказані кошти нею були сплачені в тому числі комісія банку склала 83,46 грн. Все це свідчить про протиправність дій відповідача спрямованих на завдання їй матеріальної шкоди. Після відкриття виконавчого провадження вона потребувала допомоги адвоката та уклала угоду з Адвокатським об`єднанням «Ястребова і Партнери». За юридичні послуги нею було сплачено 4500,00 грн. Протиправними діями відповідача їй було спричинено моральну шкоду, яку вона оцінює в 5000,00 грн. В зв`язку зі зверненням до суду з відповідним позовом нею були понесені витрати на послуги адвоката у розмірі 10500,00 грн. та сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн. Ухвалою судді Комінтернівського районного суду м. Харкова Онупко М.Ю. від 16.09.2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Розпорядженням Голови Верховного Суду № 4/0/9-22 від 10.03.2022 року "Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану" змінено територіальну підсудність судових справ Червонозаводського районного суду м. Харкова та Комінтернівського районного суду м. Харкова, визначено територіальну підсудність справ за Ленінським районним судом м. Полтави. Розпорядженням Голови Верховного Суду від 17 листопада 2022 року № 65 відновлено територіальну підсудність судових справ Комінтернівського, Ленінського, Московського, Орджонікідзевського, Фрунзенського, Червонозаводського районних судів м. Харкова, Чугуївського міського суду Харківської області, Дергачівського, Харківського районних судів Харківської області, змінену розпорядженням Голови Верховного суду від08.03.2022року №2/0/9-22«Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» із 23 листопада 2022 року. Ухвалою Ленінського\~районного суду\~м.\~Полтави від\~14.12.2022\~року вказану\~цивільну справу\~надіслано до\~Комінтернівського районного\~суду м.\~Харкова за\~підсудністю. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01.03.2023 року зазначену цивільну справу прийнято до свого провадження суддею Музиченко В.О. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, просив у задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи прийшов до наступного. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21.05.2019 року, позовні вимоги\~ [PERSON] \~задоволені частково.\~Встановлено \~порядок \~участі \~ [PERSON] у\~ вихованні\~ малолітнього\~ сина\~ [PERSON] ,\~ [INFO] \~,\~а \~саме \~перша,\~третя субота\~з 10.00\~до 12.00;\~друга четверта\~неділя місяця\~з 16.00\~до 18.00,\~щосереди з\~16.00\~до 18.00\~у \~присутності \~матері,\~ [PERSON] .\~В решті\~задоволення позовних\~ вимог [PERSON] відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 704,80 грн. Постановою Харківського апеляційного суду від 21.08.2019 року, рішення Комінтернівського районного суду м. Харкові від 21.05.2019 року змінено: виключено з мотивувальної та резолютивної частини рішення фразу «у присутності матері [PERSON] ». В іншій частині рішення суду залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 13.11.2019 року, постанову Харківського апеляційного суду від 21.08.2019 року залишено без змін. 10.10.2019 року Комінтернівським районним судом м. Харкова на виконання рішення суду, був виданий виконавчий лист та [PERSON] звернувся до виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження. 15.10.2019 року постановою державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах міста Харків Східного міжрегіонального управління (м. Харків) було відкрито виконавче провадження та запропоновано боржнику виконати рішення суду протягом 10 робочих днів. 15.10.2019 року постановою державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах міста Харків Східного міжрегіонального управління (м. Харків) з Байбак К.Р. стягнуто виконавчий збір у розмірі 8346,00 грн. за примусове виконання рішення суду. 06.12.2019 року постановою державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському\~та Слобідському\~районах міста\~Харків Східного\~міжрегіонального управління\~(м.\~Харків)\~стягнуто витрати\~на проведення\~виконавчих дій\~у розмірі\~200,00\~грн. 06.12.2019 року постановою державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах міста Харків Східного міжрегіонального управління (м. Харків) закінчено виконавче провадження, в зв`язку з виконанням боржником рішення суду. [PERSON] в повному обсязі сплачені витрати пов`язані з виконанням рішення суду, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями (том 1 а.с. 64). Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13.08.2021 року в задоволенні скарги [PERSON] \~ про визнання дій та бездіяльності державного\~виконавця неправомірними\~та\~зобов`язання\~вчинити\~певні\~дії відмовлено. Роз`яснено стягувачу\~положення ч.\~6\~ст.\~64\~ЗУ «Про\~виконавче провадження» в редакції від (19.01.2019 року), згідно якого Якщо боржник у подальшому перешкоджає побаченням стягувача з дитиною, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. Після відновлення виконавчого провадження державний виконавець повторно здійснює заходи, передбачені цією статтею. Статтею 13 Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9\~Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003). Водночас під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Статтею 16 ЦК України\~визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також передбачений перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до ст.ст.81,83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Відтак на позивача покладений обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту. Установивши наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові, незалежно від інших встановлених судом обставин. При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище і захистити порушене, на його думку, право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних відносин (предмет і підстави позову), характер порушеного права позивача і можливість його захисту в обраний ним спосіб, зокрема, встановити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Своєю чергою, відсутність порушеного права або неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ч. 1\~ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до п. 1 ч. 2\~ст. 22 Цивільного кодексу України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Частиною 1 статті 1166\~ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Для відшкодування шкоди за правилами ст.\~1166\~ЦК України необхідно довести такі факти: - неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; - наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки ст. 22 ЦК України); - причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; - вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 2\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, при розгляді позовів про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Згідно зі\~статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України\~Про виконавче провадження\~(далі\~Закон). Відповідно ч.1 ст.13 Закону під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до\~ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження"\~виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи. Згідно з ч. 5 ст. 26 Закону виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати\~декларацію про доходи\~та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому\~статтею 27\~цього Закону. Частиною 4 статті 27 Закону визначено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). З аналізу вказаних норм\~Закону слідує, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання. Стягнення виконавчого збору (крім визначених\~законом\~випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Примусове виконання рішення розпочинається з моменту прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору. При цьому, стягнення з боржника виконавчого збору є обов`язком державного виконавця, спрямованим на перерахування цих коштів до Державного бюджету України. Вказаний висновок відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 28.04.2020 року у справі № 480/3452/19, від 28.01.2021 року у справі № 640/24233/19. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про виконавче провадження»\~виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього\~Закону\~та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього\~Закону\~підлягають примусовому виконанню. Положення\~статті 129-1 Конституції України\~визначають, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року. У справі «Soering vsUK» [5] Європейський суд визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст.6 Конвенції. Судовий захист прав особи, як і діяльність суду, не може вважатися ефективним, якщо рішення суду не буде виконано або виконано неналежним чином і без подальшого контролю суду за їх виконанням. Відтак, суд приходить до висновку, що відсутнє порушене право позивача з боку відповідача. Судом встановлено, що між сторонами існують суперечки щодо участі батька у вихованні дитини та зустрічах з нею. З цих підстав [PERSON] скориставшись своїм правом звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у вихованні дитини. Оскільки суди дійшли висновку про задоволення позовних вимог в частини встановлення часу участі батька у вихованні дитини, можна стверджувати, що право [PERSON] було порушено з боку [PERSON] та було відновлено на підставі рішення суду. Виконання рішення є завершальною стадією судового розгляду, таким чином [PERSON] користуючись своїм законним правом отримав виконавчий лист та подав його до виконання. В межах повноважень державним виконавцем було відкрито виконавче провадження та здійснювались дії щодо його виконання. Також відповідно до вимог ЗУ «Про виконавче провадження» з [PERSON] були стягнені витрати, пов`язані з виконанням судового рішення. В свою чергу [PERSON] не оскаржувала дії державного виконавця щодо стягнення вказаних витрат, якщо вважала, що рішення суду нею було добровільно виконано. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). Аргументи позивача та його представника в їх сукупності зводяться до неправильного розуміння ними вимог законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин, що не може бути підставою для задоволення заявлених позовних вимог. Також, відповідно до частини першої\~статті 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення їх прав. Оскільки суд дійшов до висновку про відсутність підстав для визнання [PERSON] винним у заподіянні майнової шкоди (збитків), вимоги про стягнення моральної шкоди задоволенню також не підлягають, оскільки є похідними. Відповідно до ч.1\~ст.133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 1\~ст.137 ЦПК України\~передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно ч.2 вищевказаної статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Статтею 141 ЦПК України\~передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Враховуючи те, що позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог суд приходить до висновку, що витрати зі сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed