Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-17 00:00:00

Позивач, [PERSON] , у лютому 2022 року звернулась до суду з позовом до Центральноукраїнського національного технічного університету про визнання незаконним та скасування наказу Центральноукраїнського національного технічного університету № 303-К про відсторонення [PERSON] від роботи, про поновлення [PERSON] на роботі, стягнення на її користь невиплаченої заробітної плати за час відсторонення від роботи за період з 08.11.2021 року по 01.04.2023 року в сумі 65743,47 грн., та стягнення моральної шкоди в сумі 32595,00 грн. В обгрунтування поданого позову зазначено, що у листопаді 2021 року, що наказом відповідача № 303-К від 05.11.2021 року позивача було відсторонено від роботи. Наказ був відправлений поштою 10.11.2021 року та отриманий позивачем 15.11.2021 року. Підставою видання наказу є постанова Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236, і наказ Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 року № 2153. Позивач вважає даний наказ насильницьким примусом позивача до участі у небезпечному медичному експерименті. Позивач зазначила, що відповідач наказом 303-К (підзаконним актом), відсторонив позивача від роботи без збереження заробітної плати, залишив позивача без засобі для існування, тим самим завдав позивачу моральної шкоди. А відтак, остання змушена звернутись до суду за захистом порушених прав. Ухвалою судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 16 лютого 2022 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (а.с.27). Позивачем на виконання вимог ухвали судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 16 лютого 2022 року подано заяву (вх. № 7839 від 09.03.2022 року), якою усунуто недоліки вказані в ухвалі судді від 16 лютого 2022 року (а.с.30-37). У зв`язку з чим, ухвалою судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 29 березня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання (а.с.38). Через канцелярію суду представником відповідача подано відзив на позов (вх. № 22046 від 10.08.2022 року), в якому останній заперечує проти задоволення позову, зазначає, у відповідно до діючого законодавства України, відповідач як навчальний заклад який підпадає під дію Наказу Міністерства охорони здоров`я № 2153 від 04.10.2021 року, здійснив дії передбачені законодавством, яке покладає на роботодавця контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 та відсторонення від роботи працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових щеплень, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень. Щодо примусовості вакцинації відповідач зазначив, що вакцинація є добровільна, проте, так як законодавчо було визначено дії роботодавця при відсутності обов`язкової вакцинації певних категорій працівників, то відповідно наступають наслідки визначені компетентними органами, а саме: відсторонення працівника задля забезпечення прав інших осіб щодо недопущення розповсюдження інфекційних хвороб. Вважає, що обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя і здоров`я людей (а.с.45-56). В свою чергу позивачем до суду подано відповідь на відзив (вх. № 27375 від 30.09.2022 року), в якому остання зазначає, що від неї була прихована інформація про те, що внаслідок вакцинації від гострої респіраторної хвороби COVID-19, можуть виникнути ускладнення. Також не була надана об`єктивна інформація про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення. Також не запропоновано пройти медичних огляд. Вважає, що відповідач видавши наказ № 303-К, який суперечить Конституції України, порушив право позивача на працю та отримання винагороди за працю, що призвело до моральних страждань позивача, втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. А тому позивач підтримує позовні вимоги та просить задовольнити (а.с.62-79). Позивачем також подано додаткові пояснення (вх. № 13863 від 19.04.2023 року), в яких остання зазначає, що з графіка навчального процесу Центральноукраїнського національного технічного університету та видів робіт, запланованих позивачу на 2021/2022 навчальний рік, випливає, що прямі контакти позивача зі студентами з листопада 2021 року до березня 2022 року не передбачалося. Кількість невакцинованих студентів у кілька десятків більша за кількість викладачів, що викликає сумніви щодо доцільності вакцинації викладачів без вакцинації студентів. Позивач стверджує, що вона не мала об`єктивної необхідності у вакцинації, оскільки наукова та методична робота виконується позивачем без контактів зі студентами, а навчальна робота на перший семестр вже була виконана. 31 серпня 2021 року вчена рада Центральноукраїнського національного технічного університету ухвалила рішення про зміну графіка навчального процесу. Лекційні заняття з листопада 2021 року було перенесено на вересень-жовтень 2021 року. Позивач, на підставі цього рішення та додаткового розкладу занять у вересні-жовтні відпрацювала у понаднормовому режимі усі лекційні заняття за листопад 2021 року. Безпосередньо перед усуненням позивача від роботи, відповідачем видано наказ № 189 від 28.10.2021 року про перехід на дистанційну форму навчання з 01 по 15 листопада. Тобто у листопаді 2021 року контакти позивача зі студентами повністю виключались. Відповідно до графіка навчального процесу, з 06 грудня до 01 січня проходила екзаменаційна сесія. Студенти виконали навчальний план з дисциплін позивача ще у жовтні 2021 року та автоматом отримали свої оцінки. Тобто, у грудні 2021 року контакти позивача зі студентами виключались. Згідно з графіком навчального процесу, з 03 по 22 січня 2021 року у студентів канікули. З лютого по березень у Центральноукраїнському національному технічному університеті наказом ректора традиційно запроваджено дистанційне навчання. Таким чином, у відповідача не було підстав для відсторонення позивача від роботи, оскільки наукова та методична робота виконується позивачем без контактів зі студентами, а навчальна робота здійснювалась у дистанційному режимі відповідно до наказів відповідача. (а.с.97-113). Крім того, позивачем подано уточнену позовну заяву (вх. № 21999 від 15.06.2023 року), в якій позивач просить суд визнати незаконним та скасувати наказ Центральноукраїнського національного технічного університету № 303-К про відстронення позивача від роботи, зобов`язати Центральноукраїнський національний технічний університет виплатити позивачу невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення позивача від роботи за період з 08.11.2021 року по 01.04.2023 року в сумі 65743,47 грн., та стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 32595,00 грн. (а.с.120-154). В свою чергу відповідачем подано до суду письмові пояснення (вх. № 22498 від 20.06.2023 року), в якому останній зазначає, Держава, встановивши відсторонення працівників освіти від виконання обов`язків, які ухиляються чи відмовляються від профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі й дітей. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має виправдану мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та цілком необхідним у демократичному суспільстві. З огляду на викладене, відповідач вважає, що обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно наказу Міністерства охорони здоров`я від 19 липня 1995 року № 133 зі змінами належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби) задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції. Відсторонення від роботи має наслідком втрату заробітної плати, однак це було прямим наслідком свідомого рішення позивача відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я. З огляду на викладене, відповідач вважає, що з метою забезпечення безпеки усіх учасників освітнього процесу, з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статті 46 Кодексу законів про працю України правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення від роботи позивача. А тому просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (а.с.155-164). Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги посилаючись на обставини викладені в позові. В судове засідання призначене на 18 липня 2023 року позивач не з`явилась, подала через канцелярію суду заяву (вх. № 22579 від 20.06.2023 року) про розгляд справи за її відсутності та підтримання позовних вимог (а.с.167). Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову посилаючись на його необґрунтованість та недоведеність. В судове засідання призначене на 18 липня 2023 року представник відповідача не з`явився, подав через канцелярію суду заяву (вх. № 22580 від 20.06.2023 року) про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову заперечує в повному обсязі (а.с.168). Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши думку учасників справи, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив таке. Позивач працює на посаді доцента кафедри програмування комп`ютерних систем та мереж Центральноукраїнського національного технічного університету, що підтверджується копією трудової книжки [NUMBER] та не заперечується відповідачем (а.с.17-18). Згідно Витягу з протоколу № 12 засідання Вченої ради Центральноукраїнського національного технічного університету від 31серпня 2021 року, в зв`язку з великою ймовірністю погіршення епідеміологічної ситуації задля оптимізації організації навчального процесу перенесено проведення лекційних занять з листопада 2021 року на вересень-жовтень 2021 року (а.с.106). Відповідно до наказу Центральноукраїнського національного технічного університету № 189-05 від 28.10.2021 року вирішено у зв`язку з погіршенням епідеміологічної ситуації в Україні, спричиненої поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, відповідно до листа Міністерства охорони здоров`я України від 21.10.2021 року № 1/9-558, освітній процес у Центральноукраїнському національному технічному університеті з 01.11.2021 року до 15.11.2021 року перевести на дистанцій форму навчання відповідно до затвердженого розкладу занять (а.с.107). Наказом № 303-К від 05 листопада 2021 року виданий Центральноукраїнським національним технічним університетом на виконання законодавства України «Про охорону здоров`я» № 8202-XII від 19.11.1992 року, статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 року, № 1645-III, наказом Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 року № 2153, пункту 42-6 Постанови Кабінету Міністрів «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненою короновірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 року № 1236, з урахуванням приписів викладених в наказі Центральноукраїнського національного технічного університету від 04.11.2021 року № 179-05, відсторонено від роботи працівників університету, зокрема [PERSON] , з 08.11.2021 року на час відсутності інформації про вакцинацію проти COVID-19 без збереження заробітної плати (а.с.20-22). Копію вищевказаного наказу направлено позивачу, що підтверджується супровідним листом № 11-17/20-1597 від 09.11.2021 року (а.с.19). При цьому, згідно наказу від 02.02.2022 року виданого Центральноукраїнським національним технічним університетом, зокрема у період з 07 лютого 2022 року до 25 лютого 2022 року впроваджено у Центральноукраїнському національному технічному університеті змішану форму навчання: освітній процес здобувачів денної форми навчання першого (бакалаврського) та другого (магістерського) рівні освіти за всіма освітніми програмами здійснювати у відповідності до навчальних планів та розкладу занять у дистанційному режимі з використанням платформи дистанційного навчання Moodlei технічних засобів відеозв`язку. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України). Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 21 Кодексу законів про працю України). Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 Кодексу законів про працю України ). Відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 Кодексу законів про працю України ). Відповідно до статті 4 Кодексу законів про працю України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. У визначенні поняття «законодавство» Верховний Суд враховує рішення Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року № 12-рп/09 (справа про тлумачення терміну «законодавство»), відповідно до якого термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 Кодексу законів про працю України (в редакції на час прийняття рішення КСУ), треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. Статтею 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» на громадян України покладено обов`язки у сфері охорони здоров`я: а) піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; б) у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; в) вживати передбачених Законом України «Про екстрену медичну допомогу», заходів для забезпечення надання екстреної медичної допомоги іншим особам, які знаходяться у невідкладному стані; г) виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. За частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», частинами першою, третьою статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, і працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Відповідно до Положення про Міністерство охорони здоров`я України (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90) Міністерство охорони здоров`я України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міністерство охорони здоров`я України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань. У Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб (стаття 28 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення») затвердженому Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 липня 1995 року № 133 (із змінами, внесеними згідно з Наказом МОЗ № 521 від 25 лютого 2020 року) до особливо небезпечних інфекційних хвороб віднесено COVID-19. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 (зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 року за № 1306/36928) затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням та визначено працівників, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Відповідно до указаного Переліку, який набрав чинності 08 листопада 2021 року, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, у тому числі, закладів вищої, загальної, та середньої освіти. Обов`язковою умовою для здійснення профілактичного щеплення є відсутність абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1161/19899) (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року № 2070). Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 було установлено карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Указану постанову з 08 листопада 2021 року доповнено пунктом 46-1, яким передбачено, що керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються. Строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Таким чином, за відсутності обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, яка віднесена до особливо небезпечних інфекційних хвороб, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, дозволяється відсторонення від роботи працівників закладів загальної середньої освіти без виплати заробітної плати, окрім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, зокрема: «Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення легітимної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності» та є пропорційним цій меті, тобто дозволяє її досягнути найменш обтяжливими для людини засобами. З огляду на це в кожній конкретній ситуації треба з`ясовувати, наскільки захід втручання у відповідне право був виправданим. Нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивача від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети. За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить. Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо. […]. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: - кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); - форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; - умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; - контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави та є виправданим. Аналогічний висновок зробив Верховний Суд і в постановах від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 (провадження № 61-17335св20), від 20 березня 2018 року у справі № 337/3087/17 (провадження № К/9901/283/18), від 08 лютого 2021 року у справі № 630/554/19 (провадження №61-6307св20). З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті)». Позивач належить до працівників закладів загальної вищої освіти, тому на неї поширюються вимоги щодо проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до виданих відповідачем наказів, освітній процес у Центральноукраїнському національному технічному університеті здійснювався зокрема і в дистанційній формі навчання. Отже, досліджуючи можливість досягнути поставленої легітимної мети, суд вважає, що відповідач міг застосувати менш суворі заходи, ніж відсторонення позивача від роботи, шляхом організації дистанційної робити позивача, а тому суд вважає, що наказ Центральноукраїнського національного технічного університету № 303-К про відсторонення [PERSON] від роботи, є незаконними та таким, що підлягає скасуванню. Однак суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги, щодо поновлення позивача на роботі,оскільки відповідно до наказу № 48-К від 03.03.2022 року виданого Центральноукраїнським національним технічним університетом вирішено допустити [PERSON] , доцента кафедри програмування комп`ютерних систем і мереж з 02 березня 2022 року до завершення воєнного стану в Україні (а.с.129). Отже на момент винесення рішення суду позивач приступила до виконання свої посадових обов`язків. Щодо позовних вимог про стягнення заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2022 року у справі № 569/16206/21 (провадження № 61-5055св22) зазначено, що: «у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року в справі № 211/6466/19 (провадження № 61-16239св20) зроблено висновок, що: «відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. При відстороненні трудові відносини працівника з роботодавцем не припиняються, тому тут не йдеться про звільнення з роботи. Однак при цьому працівник тимчасово не допускається до виконання своїх трудових обов`язків». У постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 205/4333/17 (провадження № 61-45345св18) зазначено, що: «Судом першої інстанції було встановлено, що відповідач грубо порушив право позивача на працю, оскільки вона майже рік не працювала на підприємстві, не виконувала покладені на неї обов`язки, не отримувала заробітну плату та не була при цьому звільнена, наказу про відсторонення не отримувала, то він дійшов правильного висновку стосовно того, що ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання ПАТ «Державний ощадний банк України» допустити [PERSON] до роботи». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що: «чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. […] У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати». Якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 Кодексу законів про працю України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, такий працівник має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу (постанова Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19)). Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок №100). Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Як вбачається з листа Центральноукраїнського національного технічного університету відповідно до інформації у табелі робочого часу [PERSON] з 08.11.2021 року заробітна плата не нараховувалась (пункт 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236) (а.с.136-137). За таких обставин, враховуючи те, що позивач була відсторонена із займаної посади з 08 листопада 2021 року, останніми двома місяцями роботи, які мають бути включені до розрахунку, є жовтень 2021 року та вересень 2021 року, загалом 42 робочих дні, а тому середньоденна заробітна плата позивача складає 776,07 грн. (32595,08 грн.) / (20 дн.+22 дн.) ). При цьому, період затримки розрахунку з 08.11.2021 року і по день поновлення на роботі - 02.03.2022 року становить 80 робочих днів. Отже, сума заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи позивача з 08.11.2021 року і по день поновлення на роботі - 02.03.2022 року становить 62085,60 грн. (776,07 грн. х 80 дн.), з подальшим вирахуванням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заробітна плата за час незаконного відсторонення від роботи позивача: з 08.11.2021 року і по день поновлення на роботі - 02.03.2022 року у розмірі 62085,60 грн. Крім того, позивач також заявив до стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 32595,00 грн. Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (стаття 23 Цивільний кодекс України). Крім того, у частині першій статті 237-1 Кодексу законів про працю України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір відшкодування моральної шкод має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. За пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Отже, з урахуванням наведених обставин, характеру страждань позивача, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, та враховуючи пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, суд вважає, що моральна шкода у розмірі 1000,00грн. є достатньою для розумного задоволення потреб потерпілої особи. Відповідно до частини першої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що позовні вимоги задоволено частково, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір 937,18 грн., за позовну вимогу про стягнення середньої заробітної плати за час незаконного відсторонення, виходячи з такого розрахунку. Сума задоволених вимог позивача про стягнення середньої заробітної плати за час незаконного відсторонення складає в сумі 62085,60 грн., тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 2128,09 грн. (62085,60 грн. х 100 % : 65743,47 грн. х 992,40 грн.). А також з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір за позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди в сумі 30,45 грн., виходячи з такого розрахунку. Сума задоволених вимог позивача про відшкодування моральної шкоди складає в сумі 1000,00 грн., тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 30,45 грн. за позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди (1000,00 грн. х 100 % : 32595,00 грн. х 992,40 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: partial