Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-07 00:00:00

У листопаді 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики, 3% річних та інфляційних витрат. Позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що 18 лютого 2020 року відповідач [PERSON] отримав від неї в борг грошові кошти в сумі 600 000 гривень 00 копійок на строк до 15 березня 2021 року, про що власноруч написав розписку. [PERSON] взяті на себе зобов`язання щодо повернення боргу не виконав, а вимоги повернути борг згідно з умовами розписки від 18 лютого 2020 року залишилися без реагування. Також вказувала на те, що за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідач повинен сплатити 3 % річних та інфляційні втрати від простроченої суми. Враховуючи викладене, позивач просила стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за розпискою у розмірі 600 000 гривень 00 копійок, інфляційні втрати - 172 706 гривень 79 копійок, три проценти річних - 29 835 гривень 61 копійка та понесені судові витрати. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Допа В.І. позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні позовній заяві, просила про задоволення позову в повному обсязі. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Ступак С.О. позов не визнали, просили суд у задоволенні позовних вимог відмовити. У відзиві на позовну заяву представник відповідача вказував на те, що [PERSON] дійсно написав розписку про отримання у борг від позивача 600 000 гривень 00 копійок, однак зазначеної суми грошових коштів він взагалі не отримував. Розписка не підтверджує факт укладення договору позики та факт отримання грошових коштів. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Згідно із приписами статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно із нормами статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно з частиною четвертою статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі №6-63цс13. Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що 18 лютого 2020 року відповідач [PERSON] склав розписку, за якою зобов`язався виплатити [PERSON] 600 000 гривень 00 копійок до 15 березня 2021 року. В обумовлений у розписці строк відповідач грошові кошти позивачу не повернув. Встановивши, що розписка від 18 лютого 2020 року підтверджує факт укладення між сторонами договору позики та отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів із зобов`язанням повернути їх, суд зробив правильний висновок про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу. Крім того, виходячи із позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача інфляційних втрат за період з 16 березня 2021 року по 10 листопада 2022 року у розмірі 172 706 гривень 79 копійок та 3% річних від простроченої суми за період з 16 березня 2021 року по 10 листопада 2022 року у розмірі 29 835 гривень 61 копійка, суд погоджується із розрахунком позивача та дійшов висновку про їх обґрунтованість і наявність правових підстав для їх задоволення. Посилання представника відповідача - адвоката Ступак С.О. у відзиві на те, що відповідач [PERSON] ніколи не отримував у [PERSON] грошових коштів в борг та розписка, як документ, не підтверджує боргове зобов`язання є необґрунтованими. Судом дано належну правову оцінку зібраним доказам, в тому числі розписці, в якій викладено зобов`язання позичальника повернути борг позикодавцю, зазначена дата її складання та дата виконання зобов`язання. При цьому відповідач не надав суду жодних доказів і ніяким чином не обґрунтував свої доводи про іншу правову природу укладеного між сторонами правочину. Крім того, відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Зважаючи на вищенаведене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача на свою користь суму боргу за розпискою у розмірі 600 000 гривень 00 копійок, інфляційних втрат за період з 16 березня 2021 року по 10 листопада 2022 року у розмірі 172 706 гривень 79 копійок та 3% річних за період з 16 березня 2021 року по 10 листопада 2022 року у розмірі 29 835 гривень 61 копійка. Разом з цим, згідно із вимогами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням наведеного, суд вважає необхідним стягнути із відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 8 025 гривень 44 копійки.

Outcome: approved