Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-17 00:00:00

В лютому 2022 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про позбавлення батьківських прав, посилаючись на наступні обставини. 30 липня 2016 року вона, [PERSON] , та [PERSON] (надані - Відповідач) уклали шлюб, який зареєстрували у Білоцерківському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області (актовий запис 860). [INFO] у них народилась донька - [PERSON] (надалі Дитина). 01 липня 2022 році шлюб між нею та Відповідачем було розірвано (рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області). 04 жовтня 2022 року вона уклала новий шлюб та змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] (копія свідоцтва про шлюб від 04.10.2022 року). Ще за час їхнього спільного з Відповідачем проживання та перебування у шлюбі, він почав нехтувати та ухилятись від виконання своїх батьківський обов`язків. Весь час займався своїми особистими справами, зовсім не приділяв доньці уваги, ігнорував її потреби. Часто у присутності дитини влаштовував сварки, підіймав на неї руку, наносив тілесні ушкодження та нецензурно виражався, однак через те що він батько її дитини, вона не зверталась до поліції, проте свідками її побиття були сусіди. Зрештою. вона вирішила, що так далі не може продовжуватись та вирішила розірвати між ними шлюб. З моменту припинення між нею і Відповідачем шлюбних відносин та початку їхнього окремого проживання, дитина зареєстрована та проживає з нею за адресою: [ADDRESS] та за адресою: [ADDRESS] (копії витягу з реєстру територіальної громади від 21.11.2022 та інформації про реєстрацію місця проживання особи від 21.11.2022 року ). Спорів стосовно місця проживання [PERSON] не було. Відповідач не заперечував, що дитина залишиться проживати з нею. З того часу, саме вона повністю виконує батьківські обов`язки відносно дочки, забезпечує дитину матеріально, займається її вихованням, доглядом та розвитком, піклується про неї та створює всі необхідні умови для нормального проживання та гармонійного розвитку. Квартира в якій вони з дочкою проживають належить на праві спільної часткової власності їй та її матері [PERSON] . В даній квартирі створені всі умови для проживання дитини. У [PERSON] є все наявне для виховання, навчання, відпочинку та загального розвитку. Також, ще за час їхнього спільного проживання, Відповідач повністю самоусунувся від утримання дочки. У зв`язку з цим, судовим наказом Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 вересня 2022 року з Відповідача на її користь було стягнуто аліменти на утримання доньки в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 12 вересня 2022 року і до досягнення донькою повноліття. 18 жовтня 2022 року БЦ ВДВС у Білоцерківському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) було відкрито виконавче провадження № 70112954 (роздруківка інформації з сайту «Автоматизована система виконавчого провадження»). З початку 2022 року Відповідач в повному обсязі перестав виконувати свої батьківські обов`язки щодо виховання та належного утримання [PERSON] , не проявляє щодо неї батьківської турботи, участі у житті доньки не приймає, не піклується та не цікавиться її життям та здоров`ям, зустрічей з дитиною уникає та з нею не спілкується, за місцем проживання, чи додаткових занять дитину не відвідує, до себе доньку також не запрошує, ні дитині ні їй не телефонує, тобто, навмисно ухиляється від виконання батьківських обов`язків та ігнорує потреби дитини. Будь-яких перешкод в спілкуванні з дитиною Відповідачу ніхто не чинить. Крім того, починаючи з дати стягнення аліментів, Відповідач ухиляється від виконання свого обов`язку по утриманню дитини, кошти не сплачує, внаслідок чого утворилась заборгованість. Малолітня [PERSON] , [INFO] , перебуває під наглядом в Комунальному некомерційному підприємстві Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги №2», всі питання щодо обстеження та лікування дитини вирішує лише вона, на прийом до лікаря дитину також супроводжує вона. Батько ні на прийом, ні із запитами до лікаря про стан здоров`я ніколи не звертався. Крім того, факт повного ухилення Відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітньої дочки також підтвердять свідки, заява про виклик яких додається. Таким чином, Відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не піклується та не цікавиться станом здоров`я, загальним розвитком, навчанням дочки, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її підготовкою до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного розвитку, харчування, медичного догляду, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною, що необхідно для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу та бажань, не створює умов для отримання нею освіти та розвитку додаткових здібностей. Таку свою поведінку Відповідач не змінює вже протягом тривалого часу. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність бажання та серйозного ставлення Відповідача до своїх батьківських обов`язків. Тому, просила суд позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , у відношенні дитини - доньки [PERSON] , [INFO] . Стягнути з Відповідача понесені нею судові витрати ( а. с. 1-5 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.02.2023 року ( а. с. 28 ) головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали передані для розгляду. Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи. 23 лютого 2023 року здійснено запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача ( а. с. 32 ). 27 березня 2023 року за вх. № 12920 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача ( а. с. 33 ). Згідно отриманої відповіді, відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 23.01.1994 року. Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи - відповідача. Ухвалою судді від 28 березня 2023 року прийнято позовну заяву до провадження та відкрито провадження у даній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі на 21 квітня 2023 року ( а. с. 34-35 ). 27 квітня 2023 року за вх. № 18902 судом отримано відзив на позовну заяву про позбавлення батьківських прав, підписаний представником відповідача - адвокатом Єфремовою І.І., в якому просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та стягнути з позивача судові витрати на правничу допомогу ( а. с. 50-54 ). Відзив обґрунтований наступним. Вони дійсно із Позивачкою перебували у шлюбі з 30 липня 2016 року, однак спільне життя не склалось, внаслідок несумісності характерів та поглядів на сімейне життя, та відсутності взаєморозуміння, 1 липня 2022 року шлюб між ними було розірвано. Спільне життя припинилось на початку лютого 2022 року, та він, [PERSON] повернувся на проживання до місця реєстрації до с. Піщана, де зараз і проживає, будує нову родину. У позовній заяві позивачка вказує неправдиву інформацію щодо нехтування та ухиляння від виконання своїх батьківських обов`язків під час шлюбу, оскільки він працював в іншому місті для фінансового забезпечення родини. Сварок він не влаштовував, тим більш не застосовував до Позивачки фізичного насилля. Позивачка сама є агресивною та неврівноваженою особою, про це свідчить визнання її винною та притягнення до відповідальності за правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП (справа № 357/10885/17, Постанова Білоцерківського міськрайонного суду від 18.09.2017 року). Крім того, після святкування його дня народження [INFO] , будучи у нетверезому стані Позивачка вирішила «покатати» на мопеді дітей, та перевернулась разом із дітьми (донькою та ще однією дитиною), внаслідок чого він викликав швидку та перебував у лікарні із дитиною, а Позивачка лікувалась вдома, що підтверджується фото. За час спільного проживання, він з дочкою спілкувався та виконував усі обов`язки щодо її виховання, що підтверджується фото. Однак, серед тижня, він не міг в повній мірі приділяти увагу вихованню дочки, оскільки робочий час з 09.00 до 18.00, із врахуванням часу на дорогу. На вихідні дні, Позивачка залишалась в м. Біла Церква у гуртожитку, де наразі і проживає, а він з дитиною їхав до с. Піщана, де приділяв їй належну увагу, забезпечуючи фізичний та духовний розвиток. Після припинення фактичного спільного проживання, він залишив усе майно, що було придбано ним у володінні та користуванні Позивачки, а це телевізор Samsung Smart, пральна машина, ноутбук HP. З часу припинення спільного проживання, Позивачка постійно перешкоджала у побаченні з дочкою, не давала можливості бачитись із нею, але, коли їй потрібно було вирішувати свої особисті питання то віддавала дитину йому у с. Піщана, де дочка перебувала протягом тижня, це було на початку літа 2022 року. Після розлучення, Позивачка не відповідала на дзвінки, не виходила на зв`язок та не давала можливості бачитись із дитиною. На початку осені, він приїзжав до неї в м. Біла Церква, просив дати дитину на вихідні, і в подальшому давати можливість проводити з дочкою час. Однак, лише на прикінці жовтня - початку листопада, після укладення шлюбу із [PERSON] , Позивачка виставила умову, за якої вона надасть можливість побачитись із дитиною. Такою умовою було надання дозволу на зміну прізвища [PERSON] . Маючи велике бажання побачити дочку, сподіваючись, що в разі, коли він піде на поступки, то йому буде надана можливість надалі бачитись із дитиною, про що обіцяла Позивачка, він надав у відділі РАЦСу дозвіл на зміну прізвища, однак у позовній заяві Позивачка дану інформацію приховала, та надала перше свідоцтво про народження дитини, не надавши свідоцтво про народження із зміненим прізвищем, де він визначений, як батько [PERSON] . Про факт зміни прізвища дитини, свідчить довідка, видана керівником Академії розумників «Smart Kids», в якій зазначено, що саме [PERSON] перебувала у Академії розумників «Smart Kids». Також, відомості в даній довідці вбачаються сумнівними, оскільки він, як батько, не міг приводити та забирати свою дочку із зазначеного закладу, оскільки не проживав із ними разом, серед тижня він працює за відповідним графіком роботи з 09.00 до 18.00, що підтверджується довідкою з місця роботи, із врахуванням дороги до місця проживання у с. Піщана. Успіхами він цікавився безпосередньо у доньки, з якою в нього близькі та довірчі стосунки. Донька йому, коли має можливість, присилає фото своїх досягнень, як прислала йому фото з малюнком намальованим для нього, а під час побачення із дочкою, намагається також займатись із нею підготовкою до школи, про що свідчить фото. Під час оформлення дозволу на зміну прізвища дитини, Позивачка пропонувала йому відмовитись від дочки, однак отримала категоричну відмову, оскільки він ніколи не мав, не має та не буде мати наміру відмовитись від своєї доньки, яку дуже любить та дуже за нею сумує. Після оформлення нового свідоцтва про народження, Позивачка надала можливість два вихідних дня поспіль брати доньку на прогулянки, але без ночівлі, що підтверджується фото. Наступне побачення дозволила у січні, після свят, надавши можливість донці приїхати на декілька днів до нього у с. Піщана. Після того, будь який зв`язок із донькою був втрачений, Позивачка не відповідала на дзвінки, не надавала можливості Побачитись із дитиною. Щодо повного нехтування своїми обов`язками щодо утримання дитини, Позивачка також надала суду неправдиву інформацію. Так, дійсно Позивачка звернулась до суду щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Після отримання повідомлення про видачу судового наказу, не отримавши Постанову про відкриття виконавчого провадження, він все ж почав сплачувати одразу Позивачці кошти в рахунок аліментів, про що свідчать копії квитанцій. Про те, що картковий рахунок на який він сплачував кошти в рахунок аліментів належить Позивачці, свідчить Довідка з реквізитами рахунку. На даний час, ним подана заява про видачу Довідки-розрахунку заборгованості по сплаті аліментів із врахуванням вже сплачених коштів в рахунок аліментів, після отримання відповіді на його заяву, Довідка-розрахунок заборгованості буде додана як доказ до справи. Таким чином, саме Позивачка своїми діями обмежує права малолітньої дитини на спілкування із батьком та родичами зі сторони батька. Саме Позивачка обмежує можливості доньки в повній мірі фізично та духовно розвиватись через спілкування із батьком. Саме Позивачка обмежує доступ дитини до культурних та інших духовних цінностей, які він може надати доньці як батько. Через свою поведінку, постійні незрозумілі умови, неправдиву та спотворену інформацію, Позивачка перешкоджає засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, оскільки сама їх порушує. Крім того, примушуючи (зі слів доньки під час останнього спілкування) називати її чоловіка [PERSON] «татом», завдає доньці глибокої моральної травми. Із зазначених обставин, які підтверджуються доказами, а також будуть підтверджені свідками: [PERSON] (баба [PERSON] ), [PERSON] (тітка [PERSON] ), [PERSON] (дядько [PERSON] ), [PERSON] (дружина відповідача), що він, [PERSON] ніяким чином не ухилявся та не ухиляється від виконання своїх обов`язків, йшов на усі поступки заради того, щоб мати можливість не лише бачитись із дитиною, але й приймати активну участь в її житті. Надалі сподівається, що [PERSON] не буде чинити перешкоди щодо його спілкування із дочкою та участі у її житті, в іншому випадку він буде змушений звернутись до суду для встановлення графіку побачення з дитиною. Протокольною ухвалою від 24.05.2023 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 14.06.2023 року ( а. с. 92-97 ). Розгляд справи неодноразово проводився, але відкладався з різних підстав, останнього разу по справі було оголошено перерву до 18.07.2023 року ( а. с. 127-130 ). Під час розгляду справи, в якості свідків було допитано [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( а. с. 113-120 ), [PERSON] , [PERSON] ( а. с. 127-130 ). Свідок [PERSON] в судовому засіданні 14.06.2023 року пояснила, що перебуває в дружніх стосунках з позивачем, є кумою. На сьогодні спілкується лише з позивачем, з відповідачем не спілкуються. Зазначила, що батько не спілкується з дитиною, не бачила такого спілкування. Не спілкування відповідача з дитиною та не піклування про неї, знає зі слів [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні 06.07.2023 року пояснила, що вона є подругою позивача з 2021 року. З літа 2022 року вони почали проживати разом, проживали десь півроку. Під час проживання підтвердила, що не позивач не могла додзвонитися до [PERSON] в серпні. [PERSON] брав дитину. Підтвердила, що відповідач пересилав гроші позивачу. Коли батько брав дитину, то вона йшла до нього охоче. Після того, як вони перестали проживати разом, зі слів позивача вона знає, що батько не цікавиться дитиною, не спілкується з нею та не проявляє турботи. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 14.06.2023 року пояснила, що вона є матір`ю відповідача. Зазначила, що позивач не хотіла щоб [PERSON] спілкувався з дитиною, щоб батько бачив її. За умови спілкуватися з дитиною, [PERSON] дав згоду на зміну прізвища дитині. Вони з сином постійно просять позивача дати дитину, але позивач не надає її. Підтвердила, що відповідач просить її зателефонувати позивачу, щоб остання надала згоду побачитися з дитиною. Крім того зазначила, що [PERSON] любить дитину, хоче спілкуватися з нею, турбуватися про неї, але позивач всяко цьому чинить перешкоди. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є сестрою відповідача. Зазначила, що її брат дуже любить свою дитину, бажає про неї піклуватися, але позивач чинить перешкоди в цьому. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 06.07.2023 року пояснив, що він є чоловіком сестри відповідача. Йому відомо, що батьку не дають спілкуватися з дитиною, він обурений тим, що [PERSON] хочуть позбавити батьківських прав. Зазначив, що [PERSON] , при ньому неодноразово намагався зустрітися з дитиною, телефонував позивачу, але такі спроби були марними. В судовому засіданні 14.06.2023 року позивач [PERSON] та її представник [PERSON] , кожний окремо, підтримали позовні вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним в ній, просили задовольнити вимоги та позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно його малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . В даному судовому засіданні, 14.06.2023 року, відповідач [PERSON] та його представник Єфремова І.І. , кожний окремо, заперечували проти позовних вимог, просили вимоги позивача залишити без задоволення, посилаючись на те, що він ніколи не ухилявся від спілкування та виховання своєї дитини, але позивач свідомо чинить йому перешкоди в цьому. Щоб спілкуватися та бачитися з дитиною, він погодився на зміну прізвища своєї дитини. Просили стягнути з позивача витрати понесені на правову допомогу. Розгляд справи проводився судом неодноразово, однак декілька разів відкладався з різних об`єктивних підстав, останнього разу, по справі було оголошено перерву до 18.07.2023 року ( а. с. 127-130 ). В судовому засіданні 18.07.2023 року в присутності психолога [PERSON] , судом була заслухана думка дитини [PERSON] , [INFO] , відносно якої вирішувалося питання щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] . В судовому засіданні 18.07.2023 року від сторін по справі додаткових пояснень не надходило. Суд, вислухавши пояснення сторін по справі та їх представників, наданих в попередніх судових засіданнях, враховуючи свідчення свідків, які були допитані під час розгляду справи, враховуючи думку дитини, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] перебували у зареєстрованому шлюбі ( а. с. 14 ), який рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 липня 2022 року було розірвано ( а. с. 15 ). Вказане судове рішення не було оскаржено, про що не спростовано сторонами по справі та відповідно набрало законної сили. Встановлено, що від вказаного шлюбу у подружжя народилася дитина - [PERSON] , [INFO] , про що в матеріалах справи свідчить свідоцтво про народження від 16.11.2016 року серії [NUMBER] , виданого Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис за № 1755, де батьками вказані [PERSON] та [PERSON] ( а. с. 16 ). 29 вересня 2022 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області було видано судовий наказ, яким стягнуто з [PERSON] , [INFO] , аліменти на користь [PERSON] , [INFO] , на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі ? частини всіх видів його заробітку ( доходу ), але не менше 50 % прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 12.09.2022 року до досягнення дитиною повноліття ( а. с. 18 ). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З наявного в матеріалах справи свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Білоцерківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ ) від 04 жовтня 2022 року вбачається, що шлюб було укладено між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , де прізвище після державної реєстрації шлюбу чоловіка та дружини - [PERSON] ( а. с. 21 ). З Інформації про місце проживання особи від 21.11.2022 року, виданої Управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради вбачається, що [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 22.02.2017 року по теперішній час ( а. с. 17 ). За вищевказаною адресою зареєстрована і [PERSON] , [INFO] , про що в матеріалах справи свідчить Витяг з реєстру територіальної громади від 21.11.2022 року ( а. с. 13 ). Так, житло, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] по ?, про що в матеріалах справи свідчить Свідоцтво про право власності № 44507 від 30.08.2012 року, виданого згідно з розпорядженням Комунального підприємства Білоцерківської міської ради служби приватизації державного фонду за № 1-2-17 ( а. с. 22 ). Згідно свідоцтва про народження від 08.07.1998 року серії [NUMBER] , до шлюбне прізвище позивача - [PERSON] , батьками останньої є [PERSON] та [PERSON] ( а. с. 12 ). З Довідки від 09.02.2023 року, виданої керівником Академії розумників «Smart Kids» вбачається, що [PERSON] , [INFO] дійсно перебувала у Академії розумників «Smart Kids» з 07 листопада 2022 року по 13 січня 2023 року. Батько дитини [PERSON] жодного разу не приводив та не забирав [PERSON] з Академії розумників «Smart Kids». Успіхами у навчанні та дозвіллі не цікавився. Крім того, зазначають, що [PERSON] систематично приводив та забирав дитину з Академії розумників «Smart Kids» та цікавився успіхами у навчанні та дозвіллі ( а. с. 25 ). З характеристики, виданої 02.02.2023 року керівником Академії розумників «Smart Kids» відносно [PERSON] , [INFO] вбачається, що остання за час перебування у садочку зарекомендувала себе старанною, здібною, активною, комунікабельною дитиною. Має хороші здібності по засвоєнню ігрового, пізнавально-розвивального матеріалу. Пам`ять розвинена добре. Увага - стійка. Проявляє високий інтерес до розвиваючих занять та спілкування з однолітками. Мовлення розвинене в межах норми. Уміє логічно мислити, аналізувати, робити правильні висновки ( а. с. 26 ). Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач [PERSON] вказувала, що батько дитини [PERSON] самоусунулися від виховання своєї дитини, не бере жодної участі у вихованні, не спілкується, не цікавиться її життям, зростанням дитини, її захопленнями та інтересами, тому просила позбавити останнього батьківських прав. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по виханню дитини. Відповідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таке рішення має бути прийнято з метою захисту інтересів неповнолітньої дитини, яка фактично позбавлена його батьківського піклування. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року ( справа № 631/2406/15-ц провадження № 61-36905св18 ). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини (cт. 18 Конвенції про права дитини). Отже, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17.06.2021 року у справі № 466/9380/17. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків. Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 357/17852/15-ц. При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні. У цій справі судом не встановлено в достатній мірі обставин, які б свідчили про те, що відповідач [PERSON] не бажає спілкуватися з донькою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Такої правової позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, провадження № 61-4014св20. Навпаки, матеріали справи дають суду змоги встановити бажання батька [PERSON] спілкуватися з донькою та брати участь у її вихованні. На цьому, неодноразово під час розгляду справи наполягав і сам відповідач, який наголошував, що любить свою доньку, бажає спілкуватися з нею та брати участь у її вихованні, але в цьому заважає та чинить перешкоди сама позивач [PERSON] . Зазначене знайшло своє підтвердження і свідченнях свідків, які були допитані в судовому засіданні під час розгляду даної справи, які підтвердили покази відповідача, що позивач чинить перешкоди у спілкуванні батька з донькою. Суд, надає критичної оцінки свідченням свідків, які були допитані на боці позивача, оскільки їх покази спростовуються іншими доказами, які наявні в матеріалах справи та які були встановлені та досліджені судом. Під час розгляду справи встановлено та не спростовано матеріалами справи, що батько, відповідач по справі, приділяв увагу своїй дитині, спілкувався з нею та проводив час, про що свідчать додані до матеріалів справи фотографії ( а. с. 59-73 ), був з дитиною в лікарні ( а. с. 68 ). Встановлено під час розгляду справи та не спростовано з боку позивача, що відповідач [PERSON] пішов на зустріч позивача та надав згоду на зміну прізвища [PERSON] , [INFO] , щоб мати можливість бачитися з дитиною. Факт зміни прізвища дитини свідчить довідка, видана керівником Академії розумників «Smart Kids», в якій зазначено, що саме [PERSON] перебувала у Академії розумників «Smart Kids». Не заслуговують на увагу доводи позивача, що відповідач не приводить та не забирає свою дочку із вищезазначеного закладу, оскільки останній не проживав із ними разом, серед тижня він працює за відповідним графіком роботи з 09.00 до 18.00, що підтверджується довідкою з місця роботи ( а. с. 57, 58 ). Як встановлено, успіхами дитини відповідач цікавився безпосередньо у доньки при зустрічах, донька, коли має можливість, присилає йому фото з малюнком намальованим для нього, а під час побачення із дочкою останній намагається також займатись із нею підготовкою до школи, про що також свідчить додане до матеріалів справи фотографії ( а. с. 69, 73 ). Встановлено, що відповідач після отримання повідомлення про видачу судового наказу, не отримавши постанову про відкриття виконавчого провадження, почав сплачувати позивачу кошти в рахунок аліментів, про що свідчать копії квитанцій ( а. с. 74-76 ), картковий рахунок на який відповідач сплачував кошти в рахунок аліментів належить позивачу, про що свідчить Довідка з реквізитами рахунку ( а. с. 77 ). Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 09 травня 2023 року за № 367, орган опіки та піклування - виконавчий комітет міської ради дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно його малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , є недоцільним, оскільки суперечить інтересам дитини ( а. с. 88 ). Так, висновок органу опіки та піклування - виконавчого комітету міської ради щодо про позбавлення відповідача батьківських прав не є обов`язковим для суду (частини п`ята, шоста статті 19 СК України), такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом у сукупності з іншими доказами у справі. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 595/1638/19, провадження № 61-3503 св 21. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому погіршення особистих стосунків батька і дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав. Посилання позивача на те, що відповідач має заборгованість зі сплати по аліментам, що підтверджує ухилення останнього від батьківських обов`язків, не приймається судом до уваги, оскільки не свідчить у повній мірі про ухилення батька від виконання своїх обов`язків. Такої позиції дотримується Верховний суд в постанові від 16.01.2019 року у справі № 465/3694/14-ц. Відповідно, наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав. Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд в постанові від 24.10.2018 року у справі №761/2855/17. Так позиція міститься і постанові КЦС/ВС у справі № 466/9380/17 від 17 червня 2021 року. В зазначеній постанові Верховний Суд зазначив, що сам факт несплати аліментів та відсутність спілкування з донькою недостатньо для позбавлення батьківських прав. До того ж, як встановлено в судовому засіданні під час розгляду справи, відповідач не був обізнаний про вказане судове рішення, оскільки було видано судовий наказ про стягнення з нього аліментів, а коли дізнався, не отримавши постанову про відкриття виконавчого провадження, почав сплачувати позивачу кошти в рахунок аліментів на її картковий рахунок, що не було спростовано останньою про отримання таких коштів. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Так, в судовому засіданні під час розгляду справи було встановлено намагання відповідача спілкуватися з дитиною та надавати їй матеріальну допомогу, приймати участь в житті дитини. В судовому засіданні під час розгляду вказаної справи в сукупності отриманих та досліджених доказів та встановлених обставин, не знайшло свого підтвердження того, що відповідач [PERSON] у відповідності до вимог ст. 164 СК України ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. Статтями 12-15 Конвенції про права дитини визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою). Відповідно до статті 3 Конвенції про здійснення прав дітей 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 року, дитина має процесуальне право бути поінформованою та висловлювати свою думку під час розгляду справи, що стосується її. В судовому засіданні було вислухано думку дитини, [PERSON] , [INFO] , в присутності психолога, яка пояснила, що любить батька [PERSON] , сьогодні також нею опікується і тато [PERSON] , чоловік її мати, який дарує їй подарунки, гуляє з нею, однак, дитина в силу свого віку не змогла висловити суду думку щодо потреби в позбавлені батьківських прав її батька [PERSON] , зазначивши при цьому, що не знає. Однак, із спілкування з дитиною, суд прийшов до переконання, що мати, позивач по справі, через конфліктну ситуацію з колишнім чоловіком - батьком дитини намагається впливати на думку дитини щодо її прихильності та відношення до батька. Відповідно до статті 76 ЦПК Країни доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на оцінці всіх обставин у сукупності. Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 липня 2021 року у справі N 404/3499/17, провадження N 61-9074св20. З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав є не доведеними, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. При зверненні до суду з вищевказаними позовними вимогами позивачем було сплачено судові витрати у розмірі 1073,60 гривень, що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією ( а. с. 6 ). Оскільки позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача і понесенні останньою судові витрати у вищезазначеному розмірі. Однак, звертаючись до суду з відзивом на позовну заяву позивача, який підписаний адвокатом відповідача [PERSON] - Єфремовою І.І. , остання просила стягнути з позивача на користь судові витрати на правничу допомогу. На зазначеному наполягали відповідач та його представник і під час розгляду справи по суті. Відповідно до частин 1 та пункт 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Зазначений правовий висновок узгоджується з позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року справа N 755/9215/15-ц, провадження N 14-382цс19. Також, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 301/1894/17. У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесення відповідачем [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу, останнім було надано до суду: Договір № 51 про надання правової допомоги від 13 січня 2023 року ( а. с. 79-81 ); квитанцію до прибуткового касового ордеру № 34 від 22.04.2023 року про сплату 6 000 гривень ( а. с. 83 ). Отже, судом встановлено, що з боку відповідача [PERSON] дійсно були понесені судові витрати на правничу допомогу, загальний розмір яких склав 6 000 гривень. В цьому контексті Верховний Суд правильно зазначає, що чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості. Натомість саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат з наданням відповідних доказів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі №826/2689/15 від 09 квітня 2019 року). Під час розгляду справи стороною позивача ( її представника ) не було заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, що виключає можливість суду на зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Така правова позиція міститься в постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19. Аналогічна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 01.12.2021 року у справі № 607/14338/19-ц. В даній постанові Верховний Суд зазначив, що матеріали справи не містять клопотання Особа_1 про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат з урахуванням наведених обставин відсутні. Отже, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Враховуючи вищенаведене та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що понесені відповідачем [PERSON] витрати на правову допомогу, враховуючи положення ч. 2 ст. 141 ЦПК України, та зважаючи на відмову позивачу у задоволені вимог, дійсно підлягають стягненню з позивача [PERSON] у вищезазначеному розмірі, понесення яких документально підтверджено. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved