Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-07 00:00:00

До суду звернувся позивач з позовними вимогами до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання договору недійсним. В обґрунтування позову було зазначено, що позивач при зверненні в жовтні 2018 року до відділення АТ КБ «Приватбанк» з метою відкриття карткового рахунку, дізнався про наявність заборгованості в розмірі 42431,69 грн. Згідно даних, наданих позивачу при зверненні до відділення банку, 03.01.2014 [PERSON] було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, згідно з якої було видано кредитну карту «Універсальна», 08.01.2014 позивачу переоформлено дану кредитну картку Gold з кредитним лімітом 15000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% а рік на суму залишку заборгованості за кредитним лімітом. Однак, позивач зазначає, що він будь-яких правочинів з відповідачем щодо отримання кредитних коштів не укладав, оспорюваний кредитний договір від 03.01.2014 був укладений не [PERSON] , а іншою особою, яка видала себе за позивача, шляхом використання документів що ідентифікує особу позивача, а також цей правочин був спрямований на шахрайське заволодіння майном, придбаним за кредитні кошти, він є таким, що порушує публічний порядок, а тому, на думку позивача є нікчемним. Разом з позовною заявою позивач подав клопотання про призначення почеркознавчої експертизи в цивільній справі для з`ясування обставин, що мають значення для справи. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Бортницької В.В. від 15.11.2018 у вказаній справі відкрито провадження та призначено до розгляду за правилами загального провадження. 20.12.2018 через канцелярію суду від представника відповідача надійшов по справі відзив. Відповідно до якого, представник відповідача позов вважав необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступні обставини. Так, представник відповідача повідомив, що [PERSON] з моменту укладення та протягом дії договору користувався кредитними коштами, знімав готівку в банкоматах, розраховувався за послуги, тощо. Разом з тим повідомив, що рішенням Макарівського районного суду Київської області від 05.07.2016 позов АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Представник відповідача повідомив, що про своє порушене право [PERSON] дізнався ще 30.01.2015, а даний позов підписав 09.11.2018. В зв`язку з чим просив суд застосувати строки позовної давності. 31.01.2019 до суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення, в яких було зазначено, згідно рішення Київського апеляційного суду від 28.11.2018, на яке посилається відповідач, 20.01.2017 апеляційна скарга була повернута заявникові. Тому, на підставі ст. 264 ЦК України вказує на початок перебігу позовної давності заново, а отже позивач вправі звернутись з позовом до відповідача 20.01.2020. У зв`язку з перебуванням у відпустці судді Печерського районного суду м. Києва Бортницької В.В., здійснено повторний автоматичний розподіл даної справи. Ухвалою суду від 02.07.2019 справу за вказаним позовом прийнято до провадження судді Новака Р.В. за правилами (загального) позовного провадження. 20.10.2022 через канцелярію суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення у справі, разом з тим була подана заява про збільшення позовних вимог, а саме в частині стягнення судових витрат та компенсації моральної шкоди. Ухвалою суду від 30.01.2023 задоволенні клопотання позивача про призначення почеркознавчої експертизи в рамках розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до АТКБ «Приватбанк» про визнання договору недійсним було відмовлено, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 10.07.2023 через канцелярію суду від представника позивача була подана письмова промова в судових дебатах, в якій представник позивача позовні вимоги підтримував, просив задовольнити. В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримував, просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Дослідивши надані докази судовим розглядом встановлено, що 03.01.2014 [PERSON] став клієнтом ПАТ КБ «Приватбанк» ідентифікувавшись та ознайомившись з Умовами та правилами надання банківських послуг, підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «Приватбанку», згідно якої отримав кредитну картку «Універсальна». 08.01.2014 відповідачу переоформлено кредитну карту на престижну кредитну картку «Gold», відповідно до тарифів, за якими [PERSON] отримав кредит у розмірі 15000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту, на платіжну картку «Gold» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитним лімітом. Відповідно до розрахунку заборгованості, станом на 28.10.2014 загальна заборгованість становила 42431,69 грн. Разом з тим, суд звертає увагу, що рішенням Макарівського районного суду Київської області від 05.07.2016 позов АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість в загальному розмірі 42431, 69 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 627 ЦК України і ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента і визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Підставою для визнання договору недійсним є порушення загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦІК України. В даному випадку кредитний договір №Б/Н від 28.03.2011 року відповідає всім вимогам чинного законодавства, тому немає підстав для визнання його недійсним. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення прав та обов`язків. Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 205. ЦК України сторони мають право обирати форму правочину Згідно зі ст. 203 ЦК України на момент підписання договорів Позивачі мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, правочини вчинялися у формі, встановленій законом. Диспозиція зазначеної правової норми свідчить про усвідомлення сторонами правочину його умов. Підставами для визнання договору недійсним є порушення загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦІК України, а саме: - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. АТ КБ «Приват Банк» є добросовісним кредитодавцем, в зв`язку з чим відсутні будь-які підстави для визнання кредитного договору №Б/Н від 03.01.2014 недійсним. Крім того, глава 16, параграф 2 ЦК України регулює правовідносини при укладені правочинів, їх дії і припинення, а також визнання недійсними. Зокрема, ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним с правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.ч.1,4 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. При підписанні даного кредитного договору, позивач своїм підписом погодився на всі умови договору, тому на підставі вищевикладеного, судом не вбачається порушення відповідачем прав позивача. Разом з тим, слід зазначити, що суд не погоджується з вимогою відповідача про застосування строків позовної давності. По перше, зі змісту ст. 261 ЦК України вбачається, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права. Відповідно до ч.ч.2,3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного з кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново, час, що минув до переривання перебігу строку позовної давності, до нового строку не зараховується. Згідно рішення Київського апеляційного суду від 28.11.2018, на яке посилається відповідач, 20.01.2017 апеляційна скарга була повернута заявникові Слід зазначити, що за твердженням [PERSON] , він не був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи. Однак навіть якщо не брати дану обставину до уваги, положення ст. 264 ЦК України вказує на початок перебігу позовної давності заново, а отже позивач в праві звернутись з позовом до відповідача до 20.01.2020. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні, ухваленому 13.07.2006 у справі «Ягі проти Швейцарії, Європейський суд з прав людини постановив, що мало місце порушення ст.8 Конвений про захист прав людини і основоположних свобод. Суд, не даючи оцінку правовим відносинам між сторонами у справі, не вправі позбавляти дозволених законом та обраних сторонами засобів доказування, оскільки за такої ситуації це порушить їх права у цивільному процесі, свідчитиме про порушення принципу диспозитивності та об`єктивного судового розгляду. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції, та ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Викладене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19). З вищенаведеного вбачається, що обов`язок доказування покладається також і на відповідача. Представником відповідача не було обґрунтувань в достатній мірі свою вимогу щодо застосування строків позовної давності та не надано суду належних доказів. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, слід зазначити. Згідно з ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка ї завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Стосовно заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача пені у відповідності до Закону України «Про захист прав споживачів» та моральної шкоди, слід зазначити, що такі вимоги могли 6 мати місце у разі реального і доведеного не виконання/порушення відповідачем своїх обов`язків по договору. Однак, як свідчить наведене вище, судом не встановлено порушення відповідачем прав позивача. Тобто, відсутні підстави для договірної, як і для будь-якої іншої, відповідальності відповідача. Вимоги ж про стягнення моральної шкоди є похідними від вимоги про визнання кредитного договору недійсним. Оскільки вимога про визнання кредитного договору недійсним є необґрунтованою та недоведеною (про що зазначено вище), а, відповідно, не підлягає задоволенню, то і похідні від неї вимоги (про стягнення моральної шкоди) не можуть бути задоволені, тим більше, враховуючи відсутність порушених прав Позивача та відсутність фактично предмету спору. Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд, наприклад, в своїй постанові від 02.09.2020 по справі №281/243/19 (провадження №61-20337св19), де зазначає наступне: «Врахувавши, що позивачем не доведено порушення його прав відповідачами, а також те, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від позовних вимог про визнання дій протиправними та відшкодування майнової шкоди, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що ця вимога також не підлягає задоволенню.» Отже, похідні вимоги про стягнення пені та моральної шкоди не можуть бути задоволені. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати позивачу за рахунок відповідача не відшкодовуються, оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed