Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-25 00:00:00

14 липня 2022 року, представник [PERSON] адвокат Бондаренко М.М. звернувся до суду з названим позовом, в якому просив суд, збільшити розмір аліментів, що стягуються за ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 09.04.2019 р., що набрала законної сили 25.04.2019 р. про затвердження мирової угоди, укладену 09.04.2019 р. між [PERSON] та [PERSON] , за умовами п. 1 якої останній виплачує аліменти на користь [PERSON] на утримання трьох неповнолітніх дітей : сина [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] з дня пред?явлення позову, у розмірі 4000 грн. щомісячно, до досягнення дітьми повноліття - до 18275 грн. щомісячно до досягнення дітьми повноліття, мотивуючи це заборгованістю відповідача перед позивачкою по сплаті аліментів, яка утворилась з березня 2022 року у розмірі 18000 грн., у зв?язку з чим, до Овідіопольського РВДВС Південного міжрегіонального управління юстиції Мінюсту України (м. Одеса) була надана заява про відкриття виконавчого провадження, а також через те, що позивачці відомо про покращення матеріального стану платника аліментів (відповідача), який на даний час працює прорабом, маючи декілька будівельних бригад, виконуючи ремонти різноманітних житлових приміщень, будівництво приватних житлових будинків на території Одеського району Одеської області, користуючись в процесі роботи мікроавтобуси марки «Hyundai» д/н [NUMBER] та [NUMBER] , які він придбав за особисті кошти, маючи при цьому у власності земельну ділянку за адресою : [ADDRESS] , на якій після розірвання шлюбу з позивачкою побудував житловий будинок, зробивши в ньому ремонт, де розводить худобу, а у 2020 р. відповідач за 16000 дол. США придбав автомобіль марки «Volkswagen Passat», 2012 р.в., вказуючи при цьому, що 4000 грн. щомісячно на 3-х дітей, позивачці недостатньо, так як позивачка несе витрати на репетиторів, курси англійської та німецької мов, що тягне за собою певні витрати, а суми аліментів у вказаному розмірі недостатньо для покриття витрат на дітей, з яким позивачка була вимушена виїхати до Німеччини у зв?язку зі збройною агресію рашистської педерації проти України, що також несе певні витрати. Приймаючи в судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позов [PERSON] , який просив задовольнити, однак в подальшому, після численних відкладень судових засідань за його заявами, в судове засідання не з?явився, причини неявки суду не повідомив. Від іншої представниці позивачки адвоката Пасічник О.В., яка про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, надіславши до суду письмове клопотання, в якому вона підтримала позов [PERSON] , який просила задовольнити та розглянути справу за їхньої відсутності (а.с. 180,183). Відповідач, приймаючи участь в судових засіданнях позов не визнав повністю, зокрема вказуючи, що немає жодної заборгованості зі сплати аліментів на користь позивачки на утримання дітей, з посиланням на інформаційний лист начальника Овідіопольського ВДВС в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Мінюсту (м. Одеса) № 21.13-19907 від 06.09.2022 р. про відсутність на примусовому виконанні виконавчих листів про стягнення аліментів з [PERSON] , а також зазначивши про те, що суворо виконує вищевказану ухвалу Овідіопольського райсуду Одеської області від 09.04.2019 р. про затвердження мирової угоди, укладену 09.04.2019 р. між ним та колишньою дружиною [PERSON] , відповідно до умов якої, окрім аліментів, він оплачує позивачці 50% вартості придбаного дітям одягу, взуття з посиланням на копії чеків та квитанцій про оплату аліментів та додаткових витрат на дітей за період з вересня 2022 р. по червень 2023 на загальну суму 81640 грн., а також з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов (а.с. 45-59). Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи та додатково надані сторонами та витребувані судом письмові документальні докази, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Статтею 6 СК України передбачено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Стаття 51 Конституції України передбачає що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 121 СК України - права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до ст.ст. 8,12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтями 141,142,150 СК України передбачено - мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток та забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. У свою чергу, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Проживання їх окремо від дитини - не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності з ч. 2 та 3 ст. 157 СК України, той з батьків хто проживає окремо від дитини - зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Стаття 180 СК України передбачає, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. У разі виїзду одного з батьків за кордон на постійне проживання у державу, з якою Україна не має договору про надання правової допомоги, аліменти стягуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Одночасно, стаття 183 СК України зазначає - частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Стаття 184 СК України передбачає - суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стаття 185 СК України встановлює, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов?язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно зі ст. 192 СК України - розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Практику ЄСПЛ у сфері захисту прав дитини слід розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини. Виділяють принципи правового статусу дитини, які випливають з міжнародно-правових документів, перш за все, з Конвенції про права дитини 1989 р., та якими є: рівноправність дітей (ст. 2); неприпустимість будь-яких форм дискримінації (ст. 2); пріоритет інтересів дитини при вирішенні будь-якого питання, що стосується дітей, так званий принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини (ст. 3); принцип забезпечення захисту і турботи про благополуччя дитини (ст. 5); невід`ємність і пріоритет права на життя (на держави покладається обов`язок забезпечити їх виживання і розвиток, ст. 6); право дитини висловлювати свою думку, викладати інформацію про свої проблеми (діти мають право бути почутими, ст. 12-15); принцип збереження індивідуальності дитини (ст. 8); неприпустимість катувань та інших жорстоких, нелюдських і принижуючих гідність видів поводження і покарання (ст. 37 а); принцип відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини (ст. 18). ЄСПЛ вказав, що п. 1 ст. 6 ЄКПЛ зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це може прийматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає із ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України № 63566/00, п. 23 ЄСПЛ від 18.07.2006 р.). Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. ЄКПЛ проголосила принцип верховенства права і зобов`язання договірних сторін дотримуватися прав людини. Комплекс прав, закріплених ЄКПЛ, можна розділити на дві підсистеми: 1) права, що належать кожній людині від народження (життя, свобода, особиста недоторканність); 2) права, набуті з настанням певного віку (справедливий судовий розгляд у кримінальній справі, вступ до шлюбу). Окремою підсистемою можна розглянути перелік заборон, виконання яких гарантує реалізацію прав, закріплених в ЄКПЛ (заборона дискримінації, катувань, жорстокого поводження, рабської праці). У тексті ЄКПЛ практично відсутні норми, присвячені захисту прав дітей (за винятком, наприклад, положень про особливий статус неповнолітніх у статтях 5-6), однак обсяг більшості наданих нею прав такий, що ними може користуватися будь-яка людина, незалежно від вікових або інших характеристик. У зв`язку з цим ЄСПЛ, розглядаючи справи, де мало місце порушення прав дітей, посилається на норми ЄКПЛ як базовий документ. На сьогодні наявні численні рішення ЄСПЛ щодо питань, які пов`язані із захистом прав дитини, ґрунтуються як на положеннях Європейської конвенції про захист прав людини, Загальної декларації прав людини, так і на положеннях Конвенції про права дитини. В ході огляду практики ЄСПЛ виявлено кілька типових ситуацій, де заявники не отримали адекватного правового захисту всередині своєї держави. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, наведеною в параграфі 33 рішення у справі «Домбо Бехеєр Б.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands», заява №14448/88), параграфі 38 рішення у справі «Анкерль проти Швейцарії» («Ankerl v. Switzerland», заява № 17748/91), принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Як наведено в параграфі 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» (заява №7460/03), принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом (див., серед інших рішень та mutatis mutandis, «Кресс проти Франції» («Kress v. France», заява № 39594/98, п. 72); «Кайя проти Австрії» («Kaya v. Austria», заява № 54698/00, п. 28). Згідно п.п. 17,23 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» - розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК (2947-14). При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину - не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Так, з Постанови ВСУ від 05.02.2014 р. у справі № 6-143цс13 вбачається, що розмір аліментів, визначений рішенням суду - не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження, так як стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Крім цього, в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.08.2018 р. у справі № 748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню статті 199 СК України, який полягає в тому, що обов?язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). Таким чином, суд дійшов висновку, що при визначенні розміру аліментів, суд повинен прагнути не тільки зрівняльного становища платника та одержувача аліментів, а й до того, щоб одержувач, у разі їх сплати, перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Суд, аналізуючи матеріали справи, вивчивши порядок утримання дитини в одержанні аліментів, враховує в тому числі і доходи відповідача та майно, що перебуває у його власності, а також інших утриманців відповідача, беручи до уваги розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік». Суд встановив, що у шлюбі сторін, розірваного рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 10.08.2015 р., яке набрало законної сили 21.08.2015 р., народилися діти : син [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] , який після розірвання шлюбу постійно проживають з позивачкою, що не заперечувалось сторонами (а.с. 8-11). Ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 09.04.2019 р., що набрала законної сили 25.04.2019 р. була затверджена мирова угода, укладена 09.04.2019 р. між [PERSON] та [PERSON] , за умовами якої, [PERSON] сплачує : аліменти на користь [PERSON] на утримання трьох неповнолітніх дітей : сина [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] з дня пред?явлення позову, у розмірі 4000 грн. щомісячно, до досягнення дітьми повноліття, а також, до досягнення дітьми повноліття [PERSON] сплачує 50% вартості сезонного одягу та взуття для дітей сплачених [PERSON] у випадку надання [PERSON] копій накладних та чеків на придбання одежі та взуття, а [PERSON] в свою чергу, надає [PERSON] розписку про отримання грошей від нього, що відповідає 50% вартості, придбаної одежі та взуття для дітей (а.с. 12-15). В позові стверджується, що внаслідок умисного невиконання відповідачем умов вищевказаної мирової угоди, у [PERSON] перед позивачкою [PERSON] , за її підрахунками, існує заборгованість по сплаті аліментів, яка утворилась з березня 2022 року у розмірі 18000 грн., у зв?язку з чим, до Овідіопольського РВДВС Південного міжрегіонального управління юстиції Мінюсту України (м. Одеса) була надана заява про відкриття виконавчого провадження. Однак, вказані вище твердження позивачки - повністю спростовується інформаційним листом начальника Овідіопольського ВДВС в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Мінюсту (м. Одеса) № 21.13-19907 від 06.09.2022 р. про відсутність на примусовому виконанні виконавчих листів про стягнення аліментів з [PERSON] , а також квитанціями та чеками про оплату аліментів від імені [PERSON] на рахунок [PERSON] та додаткових витрат на дітей за період з вересня 2022 р. по червень 2023 р. включно на загальну суму 81640 грн. (а.с. 58,189-198). Також, як стверджується у позові, позивачці відомо про покращення матеріального стану платника аліментів [PERSON] , який на даний час працює прорабом, маючи декілька будівельних бригад, виконуючи ремонти різноманітних житлових приміщень, будівництво приватних житлових будинків на території Одеського району Одеської області, користуючись в процесі роботи мікроавтобуси марки «Hyundai» д/н [NUMBER] та [NUMBER] , які він придбав за особисті кошти, маючи при цьому у власності земельну ділянку за адресою : [ADDRESS] , на якій після розірвання шлюбу з позивачкою побудував житловий будинок, зробивши в ньому ремонт, де розводить худобу, а у 2020 р. відповідач за 16000 дол. США придбав автомобіль марки «Volkswagen Passat», 2012 р.в. З пояснень відповідача та відзиву на позов вбачається, що [PERSON] проживає разом зі співмешканкою [PERSON] та їхнім спільним малолітнім сином [PERSON] , [INFO]. за адресою : [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER] від 18.05.2022 р., актом обстеження житлово-побутових умов від 29.08.2022 р., складеного депутатами Овідіопольської селищної ради та довідкою про склад сім?ї № 968 від 29.08.2022 р. (а.с. 51-53). Твердження позивачки та її представника щодо володіння відповідачем на праві власності земельною ділянкою за адресою : [ADDRESS] - спростовуються витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 18.02.2022 р. та письмовою відповіддю представника позивачки на відзив, в якому сам представник позивачки повідомляє суд про те, що вказану земельну ділянку відповідач придбав під час перебування у шлюбі з позивачкою та з метою уникнення поділу майна подружжя оформив її на свого родича [PERSON] (а.с. 66). Однак, навіть такі твердження - не відповідають дійсності з огляду на письмову відповідь ГУ Держгеокадастру в Одеській області від 30.11.2022 р. № 9-15-0.63-3767/2-22, відповідно до якої, згідно з наявними у Секторі № 3 книгам записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, станом на 31.12.2012 р. - відсутні відомості щодо реєстрації державного акту на право власності на земельну ділянку за адресою : [ADDRESS] (а.с. 156-158). Також, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.з8.2022 р. підтверджується відсутність будь-якого нерухомого майна, зареєстрованого на ім?я [PERSON] (а.с. 59). Довідкою ТСЦ МВС № 5150 РСЦ ГСЦ МВС підтверджується, що за [PERSON] , станом на 27.10.2022 р. зареєстровані транспортні засоби : автомобіль марки «Hyundai» д/н [NUMBER] , 2005 р.в. та автомобіль марки «Volkswagen Passat», 2012 р.в., які як пояснив відповідач він придбав у 2019 р. та 2022 р., а останній автомобіль він придбав за рахунок коштів батьків (а.с. 71). Автомобіль марки «Hyundai» д/н [NUMBER] зареєстрований на ім?я [PERSON] та відповідно не належить відповідачеві (а.с. 71). З отриманою за запит суду за клопотанням представника позивачки інформації стосовно карткових рахунків відповідача, відкритих у АТ КБ «ПриватБанк» за період з 10.08.2015 р. по 14.07.2022 р. вбачається, що суми на рахунках відповідача, отримані ним та витрачені ним за вказаний період коливаються в середньому від 100 грн. до 7000 грн. (а.с. 75-147). Суд встановив, що відповідач не є підприємцем, що підтверджується витягом з ЄДРЮОФОП та ГФ від 29.08.2022 р. (а.с. 54). Відповідно Наказу (розпорядження) ФО-підприємця [PERSON] № 4/2023 від 07.04.2023 р. та трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 07.04.2023 р. - відповідач Уйбарі був прийнятий на роботу на посаду водія з щомісячним окладом (тарифною ставкою) 6700 грн., працюючи на своєму автомобілі марки «Hyundai» д/н [NUMBER] , 2005 р.в. (а.с. 167-171). Таким чином, суд дійшов висновку, що твердження позивачки про покращення матеріального стану платника аліментів (відповідача), який нібито на даний час працює прорабом, маючи декілька будівельних бригад, виконуючи ремонти різноманітних житлових приміщень, будівництво приватних житлових будинків на території Одеського району Одеської області - не підтверджені жодними належним та допустимими документальними доказами, як це передбачено ст.ст. 76-83 ЦПК України, а тому в силу вказаних норм Закону України, є хибними та надуманими, у зв?язку з чим судом до уваги не приймаються, як і не приймаються до уваги безпідставні твердження позивачки про право власності відповідача земельну ділянку за адресою : [ADDRESS] , на якій після розірвання шлюбу з позивачкою побудував житловий будинок, зробивши в ньому ремонт, де розводить худобу з підстав, описаних вище. Судом, згідно ст. 182 СК України, при визначенні (в даному випадку збільшенні) розміру аліментів враховується : 1) стан здоров?я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров?я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення, беручи до уваги, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. В даному випадку, судом враховується, що станом на дату ухвалення рішення - найстаршому сину сторін [PERSON] , [INFO] вже виповнилося повних 18 років і згідно ухвали Овідіопольського райсуду Одеської області від 09.04.2019 р. аліменти на нього вже не сплачуються. Крім цього, суд бере до уваги задовільний стан здоров?я малолітнього сина [PERSON] , [INFO] та малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] та платника аліментів (відповідача), його матеріальний стан, вказаний вище, наявність у платника аліментів іншої дитини сина [PERSON] , [INFO] , відсутність у відповідача на праві власності будь-якого нерухомого майна, а також недоведеність позивачкою та її представником витрати [PERSON] , як платника аліментів на придбання рухомого майна - автомобілю марки «Hyundai» д/н [NUMBER] та автомобілю марки «Volkswagen Passat», 2012 р.в., сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, враховуючи, що відповідачем (платником аліментів) доведено джерело походження коштів на їх придбання. Суд, при розгляді даного позову про збільшення розміру аліментів не трьох, а на двох дітей враховує беззаперечний факт регулярної сплати аліментів і додаткових витрат на дітей з боку відповідача, як платника аліментів за період з вересня 2022 р. по червень 2023 р. включно на загальну суму 81640 грн. та відсутність жодної документально підтвердженої заборгованості відповідача перед позивачкою по сплаті аліментів, що підтверджено вищенаведеними доказами (а.с. 58,189-198). Суд вважає, що твердження представника позивачки про нібито приховування відповідачем свого основного доходу - не знайшли підтвердження під час слухання справи та досліджених витребуваних судом документів і відповідно, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами по справі, а тому на думку суду є голослівними, що підтверджується вищевказаними доказами та звертає увагу на те, що аліменти - це кошти на утримання дитини і необхідні, щоб забезпечити базові матеріальні умови для життя дитини : оплату харчування, одягу, предметів гігієни, шкільного приладдя, спожитих дітьми комунальних послуг, лікування нескладних захворювань. Як зазначив ВС у складі колегії суддів Другої судової палати КЦС у Постанові від 26.08.2020 р. у справі № 336/1488/19 (провадження № 61-19103св19) - особливі обставини можуть бути зумовлені як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі-музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред?явила такий позов. Отже, з аналізу судової практики ВС випливає, що до додаткових витрат, передбачених ст. 185 СК України, відносять : 1) навчання у спеціалізованому закладі освіти, технікумі, коледжі, при умові погодження з батьком/матір?ю навчального закладу та доведеності існування особливих обставин, які зумовлені необхідністю платного навчання дитини у цьому закладі адже дитині гарантовано державою безоплатне навчання у загальноосвітній школі ; 2) розвиток здібностей дитини, а саме, витрати на гуртки, заняття, які розвивають конкретні здібності дитини, придбання спортінвентарю, музичного інструменту, витрати на участь у змаганнях та конкурсах, витрати на вивчення іноземних мов, підтверджені відповідними нагородами, які одержували діти або характеристиками ; 3) оздоровлення (санаторно-курортне або відпочинок біля моря чи на гірському курорті при умові доведеності, що для покращення стану здоров?я дитини вона потребувала відпочинок та оздоровлення саме там) ; 4) лікування (систематичні витрати, понесені у зв?язку з постійною хворобою дитини, фізичними травмами). На думку суду, витрати на дитину, на які посилається представник позивачки у позові у виді : курсів англійської та німецької мови, які діти вивчають з репетиторами - відносяться суто до додаткових витрат на дитину і не є аліментами в розумінні приписі ст.ст. 181-183 СК України, а тому збільшена сума аліментів у розмірі 18275 грн. щомісячно на трьох дітей, старшому з яких вже є повних 18 років, як того просить представник позивачки не підтверджена і недоведена суду як необхідний розмір аліментів на дітей у виді коштів на їхнє утримання і необхідні, щоб забезпечити базові матеріальні умови для життя дитини : оплату харчування, одягу, предметів гігієни, шкільного приладдя, спожитих дітьми комунальних послуг, лікування нескладних захворювань, беручи до уваги матеріальний стан платника аліментів, його дохід та існування у нього іншої малолітньої дитини. Таким чином, беручи до уваги практику ЄСПЛ та ЄКПЛ, права та інтереси малолітніх дітей, а також приписи ст.ст. 182,183 СК України щодо обставин, які обов`язково враховуються судом при збільшенні розміру аліментів, беручи до уваги вищевказані обставини, вимоги Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», яким встановлений прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2023 року - 2833 грн., з огляду на приписи ст. 182 СК України, відповідно до якої мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд, оцінивши та проаналізувавши вищевказані обставини в їх сукупності, дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову у зв?язку з недоведеністю покращення матеріального стану платника аліментів. В той же час, суд звертає увагу на те, що позивачка не позбавлена можливості в подальшому, в будь-який момент звернутися до суду з позовом про збільшення (зміну) розміру аліментів що стягуються на дітей або стягнення додаткових витрат на дитину, у випадку зміни (покращення) матеріального становища відповідача, як платника аліментів в порядку ст. 192 СК України, якою встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров?я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Outcome: dismissed