Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-19 00:00:00

04.04.2023 року представник позивача за довіреністю адвокат Мартиненко Володимир Володимирович звернувся до суду із позовною заявою про стягнення 3% річних у сумі 6317,01 грн. та інфляційних витрат у сумі 28115,14 грн., що разом дорівнює 34432,15 грн., як правонаступник вимог за кредитним договором №001-20186-280313 від 28.03.2013 року, укладеним між АТ «Дельта банк», який знаходиться у стані ліквідації, та відповідачкою, які були нараховані в період з 05.07.2018 року до 10.03.2023 року за вимогами щодо 3% річних та за період з 01.07.2018 року до 28.02.2023 року за вимогами щодо інфляційних витрат після ухвалення Первомайським міськрайонним судом Харківської області рішення від 01.06.2018 року по справі № 632/1353/17, провадження № 2/632/312/18, за яким на користь АТ «Дельта банк» з відповідачки було стягнуто 44971,00 грн., з яких 28900,21 грн. - прострочене тіло кредиту та 16071,75 грн. - заборгованість за відсотками. Позивач - ТОВ «Профіт капітал» - набув статусу стягувача відносно відповідачки без права отримання дубліката виконавчого листа та поновлення строку на пред`явлення виконавчого документу на виконання на підставі ухвали Первомайського міськрайонного суду Харківської області по провадженню №6/632/8/22 від 27.10.2022 року. Крім цього, позивач просив стягнути судові витрати по справі, а саме сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 2684,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з підготовкою позовної заяви та її подання до суду у розмірі 2500,00 грн., сплачені позивачем на користь адвокатського об`єднання «Правовий діалог» на підставі акту №1 прийому-передачі наданої правової допомоги від 20.02.2023 року. Ухвалою судді від 06.04.2023 року вказана позовна заява була залишена без руху через не подання копії оспорюваного договору від 28.03.2013 року та не пояснення причин подання позову всупереч вимогам п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України (а.с.35). 18.04.2023 року до суду засобами поштового зв`язку надійшли письмові пояснення до ухвали судді від 06.04.2023 року від представника позивача адвоката Мартиненко Володимира Володимировича, в яких він вказав, що спірний договір позивач при переданні йому права вимоги не отримував, а інфляційні витрати та 3% річних нараховані відповідно до ст.625 ЦК України, яка є превалуючою над вимогами п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України (а.с.38-42). Ухвалою судді від 24.04.2023 року провадження у справі було відкрито на підставі ч.9 ст.28 ЦПК України у спрощеному позовному провадженні, здійснено виклик відповідачки за останньою відомою адресою місця проживання, наданий час для подання відзиву нею, питання подання відповіді на відзив та заперечення залишено відкритим до іншого судового засідання (а.с.43). Ухвалою суду від 15.05.2023 року розгляд справи відкладено через зміну прізвища відповідачки та адреси її місця проживання, наданий повторно строк для подання відзиву відповідачкою та інших заяв по суті позову сторонам по справі (а.с.53). Ухвалою суду від 15.06.2023 року розгляд справи було відкладено через відсутність належного повідомлення відповідачки про день, час та місце судового засідання (а.с.72). У судове засідання сторони не прибули. Позивач та відповідачка про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином (а.с.77-78). Представник позивача надав суду у позовній заяві згоду на розгляд справи за відсутності представника позивача, підтримку позовних вимог та згоду на заочний розгляд справи (п.3 прохальної частини позовної заяви. Відповідачка у судове засідання двічі не прибула, що дозволяє суду вирішувати справу на підставі наявних у справі доказів, відповідно до заявлених позовних вимог за відсутності відзиву на позовну заяву. Враховуючи неявку сторін по справі, фіксування судового засідання звукозаписувальним технічним засобом не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України. На підставі статей 280 та 281 ЦПК України суд вважає за можливе вирішити справу по суті на підставі наявних у справі доказів, ухваливши заочне рішення. Вирішуючи справу по суті, суд встановлює наступні обставини. Рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 01.06.2018 року, яке набуло чинності, по справі №632/1353/17 було стягнуто з відповідачки, яка змінила своє прізвище та місце проживання, було стягнуто на користь АТ «Дельта банк» заборгованість за кредитним договором №001-20186-280313 від 28.03.2013 року станом на 21.08.2017 року у розмірі 44971,86 грн. та судові витрати у розмірі 1600,00 грн.(а.с.63-65). Позивач по справі набув права вимоги саме на вказану суму як новий кредитор на підставі договору №2233/К про відступлення права вимоги від 28.04.2020 року на підставі результатів електронного аукціону від 15.04.2020 року щодо продажу активів АТ «Дельта банк», який знаходився на стадії ліквідації (а.с.8-13). Факт переходу права вимоги до позивача щодо вказаного боргу був підтверджений ухвалою Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 27.10.2022 року по провадженню №6/632/8/22 без поновлення строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання та без видачі дублікату виконавчого документу (а.с.66-68). Враховуючи викладене право позивача як бути суб`єктом звернення до суду до відповідачки, так і щодо набуття права вимоги до неї відповідно до рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 01.06.2018 року є преюдиціальним фактами, які судом не встановлюються, оскільки вони встановлені іншими судовими рішеннями між тими самими сторонами та не підлягають доказуванню при розгляді даної справи відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України. Враховуючи припинення дії договору між первинним кредитором та відповідачкою пред`явленням вимоги до суду 21.08.2017 року, що відповідає усталеній судовій практиці Верховного Суду позивачем були нараховані вимоги до відповідачки, яка змінила свої прізвище (а.с.60-62) та адресу зареєстрованого місця проживання (а.с.52) у порядку ст.625 ЦК України у період з 05.07.2018 року, коли рішення щодо стягнення заборгованості набуло чинності до лютого 2023 року щодо індексу інфляції та 10.03.2023 року щодо 3% річних. Із правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) вбачається, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вирішуючи заявлені вимоги, первинно суд зазначає, що вимоги за період з 24.02.2022 року взагалі позивачем не могли бути нараховані, оскільки їх нарахування протирічать вимогам прийнятого 15.03.2022 року Закону України №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дій норм на період дії воєнного стану», який набув чинності 17.03.2022 року. Вказаним законом доповнювався розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, а саме до вказаного розділу був внесений п.18, відповідно до якого: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)». Посилання позивача в цій частині на те, що вказані норми стосуються виключно грошових зобов`язань за договором, а не обов`язку виконання судових рішень, суд відкидає, оскільки таке розуміння правозастосування не відповідає вимогам ЦК України в нині діючій редакції та внутрішнім переконанням позивача, що не впливає на застосування відповідно до вимог діючого законодавства. Таким чином, вимоги позивача в частині нарахування 3% річних та інфляційних витрат у період з 24.02.2022 року і до 30 дня після припинення військового стану взагалі не мають під собою правових підстав для нарахування безвідносно інших обставин, які встановлюються по даній справі. Вирішуючи вимоги в частині періоду з 05.07.2018 року до 23.02.2022 року, то в цій частині суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки права позикодавця щодо застосування норм ч.2 ст.625 ЦК України мають право на існування в тому разі, коли вказана особа отримавши за своєю вимогою судове рішення, намагалася його примусово виконати, однак зробити це не змогла з причин відсутності майна у позичальника, інших обставин, визначених Законом України «Про виконавче провадження», які пов`язані з неможливістю його виконання в натурі. У справі 632/1353/17 ані первинний кредитор, ані позивач після переходу права вимоги до нього, що було встановлено у судовому засіданні 15.06.2023 року при ознайомленні з матеріалами справи, навіть не отримували виконавчий лист для його виконання, тобто не робили кроки, необхідні для його виконання, враховуючи позицію відповідачки, яка добровільно не виконала рішення суду. Тому подальше нарахування 3% річних та інфляційних витрат щодо відповідачки було пов`язано не з невиконанням судового рішення позивачем, а через відсутність дій по виконанню присудженого за рішенням суду, тому вважати таке нарахування захистом прав позивача не можна, оскільки при відсутності дій з його боку на виконання рішення суду, підстави для застосування норм ч.2 ст.625 ЦК України відсутні. В такому випадку права позивача не є порушеними, оскільки він не здійснив жодних дій на виконання рішення суду після його постановлення, тому захисна функція ч.2 ст.625 ЦК України в даному випадку не може бути застосована. Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 30.05.2023 року, яка набула чинності, встановлено, що жодних належних та аргументованих доказів поважності причин пропуску звернення виконавчого документу по цивільній справі №632/1353/17 позивачем надано не було (а.с.69-71), а відповідно саме через дії як первинного кредитора, так і позивача, який прийняв відповідні вимоги, у тому числі, до відповідачки, при придбанні вимоги за вищевказаним кредитом, не було зроблено жодних дій щодо виконання рішення суду, що є підставою для того аби вважати застосування норм ч.2 ст.625 ЦК України з боку позивача такими, які не є захисними в даній справі, пов`язаними із порушенням грошового зобов`язання. Крім цього, є питання щодо математичного розрахунку як 3% річних, так і індексу інфляції, однак суд в даному рішенні відповідні мотиви не наводить, оскільки для відмови у задоволенні позову він застосовує інші підстави, що вказує на відсутність необхідності проводити математичні розрахунки вказаних величин. Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог позивачу у повному обсязі, судові витрати у справі на підставі вимог ст.141 ЦПК України слід залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed