Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-08 00:00:00

У листопаді 2022 року [PERSON] звернувся до суду із даним позовом до [PERSON] , [PERSON] у якому просив: -скасувати свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 22 квітня 2021 року посвідчене Войціховським А.В., приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області зареєстроване в реєстрі за № 1181; -визнати недійсним іпотечний договір укладений 12 серпня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] за реєстрованим за № 877 та скасувати заборону відчуження зазначеного в договорі майна: квартири [ADDRESS] за реєстрованим за № 878; -витребувати у власність позивача квартиру за адресою: [ADDRESS] , з чужого незаконного володіння. Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 липня 2020 року, за позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено частково. Постановою Чернівецького апеляційного суду від 15 вересня 2022 року рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27 липня 2020 року в частині задоволення позовних вимог до [PERSON] та стягнення з нього судових витрат скасовано. Також заяву [PERSON] про поворот виконання рішення від 27 липня 2020 року задоволено. Допущено поворот виконання рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці шляхом повернення у власність [PERSON] квартири [ADDRESS] . З метою повернення належного [PERSON] майна та виконання постанови Чернівецького апеляційного суду від 15 вересня 2022 року останній звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно із заявою про проведення державної реєстрації права власності форма власності приватна на квартиру. Рішенням № 65026722 від 04 жовтня 2022 року було відмовлено у державній реєстрації права власності за [PERSON] у вказаному рішенні державний реєстратором зазначено що право власності на заявлену квартиру зареєстровано за іншою особою на підставі свідоцтва про право власності ( Свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів). Таким чином відповідачі порушили право власності [PERSON] протиправно позбавивши його майна, тому останній потребує належного та єфективного захисту його права в судовому порядку. З урахуванням викладеного вище, та з посилання на доводи позовної заяви просить суд вимоги позовної заяви задовольнити. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07.12.2022 у справі було відкрито провадження та призначено до розгляду у відкритому підготовчому засіданні у порядку загального позовного провадження. 02.01.2023 представником [PERSON] адвокатом Беженарем О.Ф., було подано до суду відзив на позовну заяву в якому останній проти позовних вимог заперечував. Свої заперечення проти позову обґрунтовував тим, що для задоволення вказаного позову підставою є встановлення під час розгляду, обставини чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який вказує на свої прав як власника, зазначає, що на момент подання позову позивач є власником спірного майна на підставі рішення суду, а підстави, що перешкоджають зареєструвати за ним право власності є предметом іншого спору, оскільки в реєстрації його прав йому відмовлено державним реєстратором, а не [PERSON] . З урахуванням викладеного вище та наведеного в відзиві просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 23.01.2023 представником [PERSON] адвокатом Бурмою С.В., було подано до суду відзив на позовну заяву в якому останній проти позовних вимог заперечував, в повному обсязі та з доводів наведених у відзиві просив відмовити. У судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON]. позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Бурма С.В. у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив відмовити у їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] адвокат Сидора І.Ю. у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив відмовити у їх задоволенні. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 липня 2020 року, за позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено частково, а саме: Стягнути з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 1317462 ( один мільйон триста сімнадцять тисяч чотириста шістдесят дві ) грн. 55 коп., яка складається з позики в сумі 35 500 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 16.03.2020 становить 913150 грн., суми пені - 12600 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 16.03.2020 становить 328734 грн., 3% річних за період з 13.06.2017 р. по 16.03.2020 р. у розмірі - 2896,84 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 16.03.2020 становить 75 578,55 грн.В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.(а.с. 13-14). Постановою Чернівецького апеляційного суду від 15 вересня 2022 року рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27 липня 2020 року в частині задоволення позовних вимог до [PERSON] та стягнення з нього судових витрат скасовано.(а.с 15-20). 02.04.2021 року було видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів посвідчене Войціховським А.В., приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області зареєстроване в реєстрі за № 1181 на підставі акту про передачу майна стягувану в рахунок погашення боргу, складеного Приватним виконавцем Кондрюком К.О. (а.с. 21). 12 серпня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено іпотечний договір відповідно до якого [PERSON] є «Іпотекодавець» а [PERSON] «Іпотекодержатель» вказаний договір відповідно до п.1.1 забезпечує вимогу, що випливає з договору позики укладеної між іпотеко держателем та іпотекодавцем боржником згідно якого іпотеко держатель надав боржнику позику в сумі 60 000 доларів США у пункті 1.2 вказаного договору зазначається що для забезпечення повного та своєчасного виконання умов договору іпотекодавець передав в іпотеку квартиру [ADDRESS] ( а.с.22-26). Державним реєстратором Якименко Т.В. 04 жовтня 2022 року було відмовлено у державній реєстрації [PERSON] за № 65026722. (а.с. 30). Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 цього Кодексу договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку», тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Завершенням позасудового врегулювання спору є державна реєстрація прав власності на предмет іпотеки, що виступає забезпеченням за основним зобов`язанням за іпотекодержателем. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, чинним на час проведення державної реєстрації іпотечного майна (далі - Порядок № 868), визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Звертаючись до суду із вказаними вимогами позивач посилається на наступне. Так, відповідач [PERSON] набув у власність належну позивачу квартиру [ADDRESS] на підставі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів від 02.04.2021 року, виданого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Войціховським А.В. за реєстровим № 1181. У свою чергу, зазначене свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів було видано на підставі акта про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, складеного [PERSON] , приватним виконавцем Виконавчого округу Чернівецької області 02.04.2021 р., в порядку виконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 липня 2020 року у справі № 727/2968/20 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми заборгованості. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 липня 2020 року у справі №727/2968/20 в подальшому було скасовано постановою Чернівецького апеляційного суду від 15.09.2022 року, у зв`язку із чим позивач просить скасувати свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів від 02.04.2021 року, витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] спірну квартиру [ADDRESS] , а також визнати недійсним іпотечний договір, що укладений між відповідачами 20.08.2021 року. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, яка полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18. Із змісту постанови Чернівецького апеляційного суду від 15.09.2022 року у справі №727/2968/20 відомо, що спірна квартира [ADDRESS] була набута [PERSON] в порядку виконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 липня 2020 року у справі №727/2968/20, яке в подальшому було скасовано. При цьому віндикаційний позов (позов про витребування майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним) урегульовано нормами матеріального права, а поворот виконання рішення - нормами процесуального права. За змістом віндикаційний позов та поворот виконання рішення схожі, проте не є тотожними та регулюються різними нормами права. Поворот виконання рішення - це процесуальна форма захисту прав боржника. Він можливий лише після набрання судовим рішенням законної сили. Його суть полягає у поверненні стягувачем боржнику всього одержаного за скасованим рішенням. У Рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року № 13-рп/2011 у справі за конституційним зверненням військової частини щодо офіційного тлумачення положення пункту 28 частини першої статті 293 ЦПК України у взаємозв`язку з положеннями пунктів 2, 8 частини третьої статті 129 року Конституції України вказано, що поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала. Відповідно до частин першої, другої статті 444 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Згідно з частиною дев`ятою статті 444 ЦПК України, якщо питання про поворот виконання рішення не було вирішено судом відповідно до частин першої - третьої цієї статті, заява відповідача про поворот виконання рішення розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, якщо інше не визначено цим розділом (частина перша статті 446 ЦПК України). Отже, поворот виконання рішення, якщо цього вимагає відповідач, можливий у будь-якому випадку, незалежно від того, в якому порядку (апеляційному, касаційному чи за нововиявленими обставинами) скасовано судове рішення. Поворот виконання рішення полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Відтак належним способом захисту порушеного права в даних спірних правовідносинах є поворот виконання судового рішення, який полягає у поверненні стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим рішенням. Схожі висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.03.2023 року у справі № 592/12956/21 (провадження № 61-6221св22) та у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 336/9595/14 (провадження № 61-14640сво18). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20). Оскільки у даній справі спірна квартира [ADDRESS] була набута [PERSON] в порядку виконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 липня 2020 року у справі №727/2968/20, яке в подальшому було скасовано, то належним способом захисту порушених прав є звернення [PERSON] до суду із заявою про поворот виконання рішення у порядку, передбаченому статтею 444 ЦПК України, чим позивач скористався, оскільки постановою Чернівецького апеляційного суду від 15.09.2022 року у справі №727/2968/20, була задоволена заява [PERSON] , - допущений поворот виконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 липня 2020 року шляхом повернення у власність [PERSON] квартири [ADDRESS] . Тому у задоволенні позову про витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статті 387 ЦК України слід відмовити. Що стосується скасування спірного свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів від 21.04.2021 року то зі змісту цього свідоцтва вбачається, що воно оформлено 22.04.2021 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Войціховським А.В. на підставі акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, який складений 02.04.2021 року приватним виконавцем Виконавчого округу Чер нівецької області Кондрюком К.О. Відповідно до частин шостої, восьмої, дев`ятої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» у разі не реалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові. Майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно. Отже, у в разі залишення стягувачем за собою нереалізованого майна оформлення та підписання договору купівлі-продажу майна як окремого документа законодавством не передбачено. Натомість такий договір укладається шляхом звернення виконавця до стягувача з пропозицією вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна з одночасним припиненням права вимоги стягувача до боржника в межах вартості нереалізованого майна (оферта) та виявлення стягувачем волі залишити за собою це майно (акцепт). Виконання договору з боку покупця (стягувача) полягає у внесенні на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різниці між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на користь стягувача, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. На підтвердження виконання договору з боку покупця виконавець виносить постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу. Подальші дії покупця (стягувача) та виконавця спрямовані на передання нерухомого майна у володіння покупця. З цією метою виконавець складає акт та видає або надсилає його покупцю, покупець отримує свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, якщо вони не відбулися (стаття 72 Закону України «Про нотаріат»), звертається до державного реєстратора з метою державної реєстрації права власності за покупцем. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності проводиться, зокрема, на підставі виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів. Отже, свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, не є правовстановлюючим документом, а лише підтверджує вчинення сторонами дій, спрямованих на передання нерухомого майна у володіння покупцю. Видача свідоцтва не тягне переходу права власності на нерухоме майно від боржника до покупця. Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тому свідоцтво є лише підставою для державної реєстрації права власності за покупцем, але не є правовстановлюючим документом, і вичерпує свою дію із здійсненням такої реєстрації. З огляду на викладене свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів не є правочином, на підставі якого виникає право власності на нерухоме майно, воно вичерпало свою дію із здійсненням державної реєстрації права власності на нерухоме майно, відтак його скасування не вважатиметься ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам, способом. Аналогічний висновок щодо застосування норм права наведений у пунктах 71-76 постанови Великої Падати Верховного Суду від 22.06.2021 року у справі № 200/606/18. Оспорюваний позивачем іпотечний договір був укладений і нотаріально посвідчений 12 серпня 2021 року. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною третьою статті 215 ЦК України передбачено: якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1,3,5 та ч.6, ст.203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека виникає, зокрема, на підставі договору. Відповідно до статті 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація, нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Як вбачається з умов, передбачених пунктами 1.2. та 1.3. спірного іпотечного договору предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] , яка належить іпотекодавцю [PERSON] , зокрема, на підставі Витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Войціховським А.В. 02 квітня 2021 року, індексний номер витягу 251176149, номер запису про право власності 41325103, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2328706873101. З наведеного вище слідує, що на момент укладення 12.08.2021 року спірного іпотечного договору право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, а спірна квартира могла бути відчуженою іпотекодавцем і на неї відповідно до законодавства могло бути звернене стягнення. Особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Даний висновок наведений у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. На переконання суду позивач не зазначив у змісті заяв по суті та не довів існування передбачених статтею 215 ЦК України правових підстав для визнання недійсним оспорюваного іпотечного договору, у зв`язку із чим у задоволенні позову у цій частині слід відмовити. З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на їх недоведеність та відмову у їх задоволенні. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із їх необгрунтованістю. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи ту обставину, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, а тому відсутні і підстави для стягнення із відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору.

Outcome: dismissed