Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-24 00:00:00

У травні 2023 року [PERSON] звернулась до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до[PERSON] , в якому, з урахування уточненої позовної заяви від 08 червня 2023 року, просить: - визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS] від 13 травня 2022 року, зареєстрований в реєстрі за № 304, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; - припинити право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що їй на підставі договору дарування від 17.11.2009 року на праві приватної власності належала житлова квартира [ADDRESS] . У зазначеній квартирі позивачка проживала зі своєю матір`ю, відповідачкою по справі [PERSON] . Сторони разом вели спільне господарство, сплачували комунальні послуги, обидві мали повний доступ до житла. Жодних спорів щодо житла в них не виникало. У 2022 році позивачка взяла на себе кредитні зобов`язання за кількома кредитними договорами, серед яких договір позики від 17 січня 2022 року, укладений між нею та [PERSON] . Відповідно до умов даного договору [PERSON] надав [PERSON] грошові кошти у розмірі 30 000,00 доларів США, а позивачка, у свою чергу, зобов`язалась їх повернути. В разі неспроможності сплатити вказані кредитні кошти, за умовами передбаченими кредитним договором, остання зобов`язується погасити виниклу заборгованість шляхом продажу належного їй рухомого та нерухомого майна. Позивачка усвідомлюючи можливість невиконання нею договірних зобов`язань, подарувала вищезазначену квартиру своїй матері, [PERSON] , на підставі договору дарування квартири від 13 травня 2022 року. Після укладення договору дарування позивачка з матір`ю продовжили вести спільне господарство, разом проживати та сплачувати комунальні послуги. Жодних обставин проживання не змінилось. У березні 2023 року [PERSON] дізналась, що її мати звернулась до суду з позовом про виселення її з житла. У своєму позові [PERSON] зазначила, що між ними склались неприязні відносини, їх подальше спільне проживання разом є неможливим. Зазначила, що позивачка не допомагає їй в веденні домашнього господарства, постійно чинить сварки та намагається витурити її з житла. Усе вказане не відповідає дійсності, однак не маючи іншого виходу, позивачка змушена звернутись до суду з відповідними позовними вимогами. Як зазначає позивачка, спірний договір дарування квартири від 13 травня 2022 року укладений між нею а її матір`ю, був укладений з метою уникнення настання наслідків, у випадку невиконання нею договірних обов`язків за договором позики, укладеним між нею та [PERSON] . При цьому вона, як дарувальник, продовжила фактично володіти та користуватися відчуженим майном. Тож, по суті відбувся фіктивний перехід права власності. Таким чином, позивачка вважає наявними усі необхідні підстави для визнання договору дарування недійсним. Ухвалою суду від 09 червня 2023 року, відкрито загальне позовне провадження по справі (а.с. 30). В призначене судове засідання позивачка не з`явилась, звернулась до суду з клопотанням про розгляд справи за її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідачка, відзив на позовну заяву не подала, в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутність, позовні вимоги визнала в повному обсязі. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши підстави позову, докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом по справі встановлено, що 17 січня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики без номеру, згідно якого кредитодавець [PERSON] надав позичальникові [PERSON] у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності грошові кошти в розмірі 30 000,00 доларів США у порядку та на умовах, визначених цим договором, а позичальник зобов`язалась, своєчасно та у повному обсязі повернути кредитодавцю зазначені кошти та сплатити відсотки за користування кредитом у фіксованому розмірі 5% від суми кредиту. Відповідно п. 4.2 розділу 4 «Відповідальність сторін», у випадку невиконання умов договору в частині повернення кредиту, позичальник несе відповідальність в межах належного їй нерухомого чи рухомого майна, на суму, що становить розмір кредиту з процентами (а.с. 23-25). Відповідно до договору дарування квартири, укладеного 13 травня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рублевським В.К., [PERSON] передала у власність [PERSON] безоплатно, належну дарувальнику на праві приватної власності, квартиру під номером [ADDRESS] . Відповідна квартира належала дарувальнику на праві приватної власності на підставі договору дарування квартири, посвідченого Маймор С.Ю., приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, 17.11.2009 року за р.№ 3070, зареєстровано в БТІ 14.12.2009 року за р. № 28779283 (а.с. 26-27). Позивачка наголошує на тому, що після укладення спірного договору дарування вона продовжила проживати у відчуженій квартирі та вести з відповідачкою спільний побут, разом сплачувати комунальні послуги, що й підтвердила відповідними рахунками (а.с. 10.11). До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми права. Згідно з ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Обґрунтовуючи позов, позивачка посилається на те, що договір дарування від 13 травня 2022 року укладено з метою уникнення цивільно-правової відповідальності за кредитним договором без номеру від 17 січня 2022 року. Спірний договір дарування є фіктивним, укладеним без наміру настання наслідків, що обумовлені ним, між родичами. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Згідно з ч.ч.2, 3 ст.234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Відповідно до змісту вказаної статті фіктивним є правочин, що вчиняється без наміру створити юридичні наслідки, які складають зміст цього правочину. Ознака укладення правочину без наміру створити юридичні наслідки може бути притаманна діям однієї або обох сторін правочину. Однак фіктивним можна визнати правочин тільки за умови, що обидві сторони діяли без наміру створити цивільно-правові наслідки. За умовами ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Судом встановлено, що внутрішня воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву, одна із сторін після укладення договору дарування продовжувала володіти та використовувати житлову квартиру, а інша фактично дар не прийняла. З огляду на вищевикладене, а також враховуючи визнання позовних вимог відповідачкою, суд приходить до висновку, що оспорюваний договір дарування нерухомого майна був укладений сторонами, не передбачаючи реального настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним (частина друга статті 16 ЦК України). За змістом частин другої та третьої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. На підставі викладеного,

Outcome: approved