Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-07 00:00:00

У січні 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, який 02.03.2023 року доповнений заявою про збільшення позовних вимог, до [PERSON] , Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, в якому просила: - визнати за нею право власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 57,2 кв.м., житловою площею 24,6 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , (Свідоцтво про право особистої власності від 09 вересня 1990 року видане на підставі рішення виконавчого комітету Новомосковської районної Ради народних депутатів № 375 від 21 грудня 1988 року, зареєстроване в Новомосковському БТІ 19 листопада 1996 року за р.№ 904-4 року), в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] ; - визнати за нею право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 4,280 га, з них: площею 3,4200 га, кадастровий номер 1223284000:03:036:0485 та площею 0,8600 га, кадастровий номер 1223284000:03:035:0485, що розташована території Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області (Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ДП № 118418 від 12 березня 2001 року, виданий Миколаївською сільською радою Новомосковського району Дніпропетровської області на підставі рішення 19 сесії ХХІІІ скликання Миколаївської сільської ради № 6 від 05 березня 2001 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 13828), в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що [INFO] помер її батько [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно, зокрема на: - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 57,2 кв.м., житловою площею 24,6 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , що належав померлому на підставі Свідоцтва про право особистої власності від 09 вересня 1990 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Новомосковської районної Ради народних депутатів № 375 від 21 грудня 1988 року, зареєстрованого в Новомосковському БТІ 19 листопада 1996 року за № р.№ 904-4 року; - земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 4,280 га, що розташована на території Миколаївської сільської ради Новомосковського р-ну Дніпропетровської обл., яка належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ДП № 118418 від 12 березня 2001 року, виданого Миколаївською сільською радою Новомосковського р-ну Дніпропетровської обл. на підставі рішення 19 серії ХХІІІ скликання Миколаївської сільської ради № 6 від 05.03.2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 13828. Зазначений житловий будинок був придбаний померлим у період шлюбу з матір`ю позивача [PERSON] , на підставі Свідоцтва про право особистої власності від 09 вересня 1990 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Новомосковської районної Ради народних депутатів № 375 від 21 грудня 1988 року, зареєстрованого в Новомосковському БТІ 19 листопада 1996 року за р.№ 904-4 року. Таким чином, житловий будинок є спільною сумісною власністю батьків позивачки, а тому частки в майні кожного з них є рівними, та складають . 07 квітня 2014 року ТОВ «КРОК» на земельну ділянку,яка зазначена вище, була розроблена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та було визначено, що загальна площа земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на яку, на ім`я спадкодавця [PERSON] , був виданий Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ДП № 118418 від 12 березня 2001 року, становить 4,280 га та вона складається з двох земельних ділянок: площею 3,4200 га, кадастровий номер 1223284000:03:036:0485 та площею 0,8600 га, кадастровий номер 1223284000:03:035:0485, що розташована території Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області. Державна реєстрація земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 4,280 га, з них: площею 3,4200 га, кадастровий номер 1223284000:03:036:0485 та площею 0,8600 га, кадастровий номер 1223284000:03:035:0485 була здійснена за спадкодавцем [PERSON] 30 квітня 2014 року в Управлінні Держземагентства у Новомосковському районі Дніпропетровської області. А тому, зазначена вище земельна ділянка повинна увійти до спадкової маси після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , єдиним спадкодавцем після смерті якого за заповітом є позивач [PERSON] . Також позивач зазначає, що [INFO] померла матір позивача [PERSON] , яка за життя залишила заповіт, яким все своє майно, що належало їй на день смерті, заповіла відповідачу [PERSON] , який фактично прийняв спадщину за заповітом на частину спірного житлового будинку. В свою чергу, [PERSON] склав заповіт, посвідчений 11.08.2008 року секретарем виконавчого комітету Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області за реєстровим № 606, яким останній на випадок своєї смерті все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що по закону буде належати йому на день його смерті, - заповів доньці [PERSON] . У встановлений законом строк, позивачка звернулась до Новомосковської районної державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) з заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , а в подальшому з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Проте, відповіддю державного нотаріуса Крутько Л.П. від 07.10.2021 року за вих. № 1483/02-14 позивачці було відмовлено у вчиненні відповідних нотаріальних дій, оскільки за даними Спадкового реєстру 11.08.2008 року Миколаївською сільською радою Новомосковського району Дніпропетровської області від імені спадкодавця [PERSON] посвідчено заповіт за реєстровим № 606, який на час заведення спадкової справи № 69/2021 є чинним, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру від 22.03.2021 року № 64018839. Нотаріусу спадкоємцем [PERSON] було надано оригінал заповіту від імені [PERSON] , посвідченого 11.08.2008 року секретарем виконкому Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області за реєстровим № 606, відповідно до якого все своє майно спадкодавець заповів дочці [PERSON] . В той же час, в матеріалах спадкової справи зберігається копія заповіту від імені спадкодавця [PERSON] , посвідченого 11.08.2008 року секретарем Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області за реєстровим № 606, тобто із тими ж самими реквізитами, відповідно до якого все своє майно спадкодавець заповів сину [PERSON] , та наявна інформація про зміну змісту заповіту, посвідченого 11.08.2008 року, надана Миколаївським старостинський округом Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області. Нотаріус у своїй відповіді посилався на те, що з наданих спадкоємицею [PERSON] документів вбачається, що внесення змін до змісту заповіту відбулося з порушенням вимог ч. 7 ст. 1254 ЦК України, а тому встановити зміст заповіту, посвідченого 11.08.2008 року секретарем виконкому Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області за реєстровим № 606, та його чинність і видати свідоцтво про право на спадщину за згаданим заповітом неможливо. Відповідач [PERSON] ознайомившись з позовними вимогами, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, у зв`язку із чим 08.08.2022 року звернувся до суду з відзивом, доповненим уточненнями від 23.03.2023 року та від 05.06.2023 року, в якому зазначив, що він є рідним сином [PERSON] , померлого [INFO] , та [PERSON] , померлої [INFO] та братом позивачки [PERSON] . 11 серпня 2008 року [PERSON] склав заповіт, згідно якого все своє майно, що належало йому на день смерті, заповів [PERSON] . Відповідний заповіт складено у письмовій формі, із зазначенням дати, місця його складення, засвідчено гербовою печаткою та посвідчено секретарем виконкому Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, складений без порушень, відомості про нього були внесені у Спадковий реєстр за № 606, що відповідає вимогам чинного законодавства. В той самий час, заповіт на який посилається [PERSON] у позовній заяві, відповідач вважає недійсним та таким що складено з порушенням вимог законодавства, оскільки даний заповіт складений в новій формі не був, а замість цього у попередньому заповіті на ім`я [PERSON] , його ім`я було закреслено від руки, а зверху був зроблений інший запис. З огляду на вищезазначене відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог. Ухвалою суду від 21 січня 2022 року відкрито загальне позовне провадження у справі (а.с. 40). Ухвалою суду від 21 січня 2022 року зобов`язано Новомосковську державну районну нотаріальну контору Дніпропетровської області надати копію спадкової справи після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , актовий запис № 71 та після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , актовий запис № 37 (а.с. 41). Ухвалою суду від 11 липня 2022 року вжито заходів для забезпечення доказів (а.с. 77-78). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала заявлені в позові вимоги, наполягала на їх повному задоволенні. Представник відповідача-1, [PERSON] , - адвокат Сівацький А.М. підтримав позицію заявлену відповідачем у відзиві та заперечив проти задоволення позову. Представник відповідача-2, Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, в судове засідання не з`явився, його неявка не перешкоджає розгляду справи. Також, в судовому засіданні була допитана свідок [PERSON] , що на момент складання померлим спірного заповіту працювала секретарем виконкому Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області. Остання підтверджує той факт, що 11 серпня 2008 року [PERSON] склав заповіт, згідно якого все своє майно, що належало йому на день смерті, заповів [PERSON] , відомості про що були внесені у Спадковий реєстр за № 606. Через деякий час того ж дня [PERSON] вдруге звернувся до виконавчого комітету, й наполягав на скасуванні даного заповіту та висловив бажання скласти новий заповіт на ім`я доньки [PERSON] . [PERSON] почав вимагати повернення йому того екземпляру заповіту, що зберігався в матеріалах сільської ради. Вона, як секретар сільської ряди повідомила його про порядок зберігання заповітів, а потім [PERSON] своєю рукою перекреслив в старому заповіті ім`я сина. Після цього [PERSON] було складено новий заповіт, яким все своє майно, що належало йому на день смерті, він заповів [PERSON] , однак при реєстрації нового заповіту, нею, як секретарем сільської ради, було допущено помилку, у зв`язку з якою відомості у Спадковий реєстр були внесені за однаковим реєстраційним № 606. Суд, дослідивши докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є рідною донькою [PERSON] , померлого [INFO] , та [PERSON] , померлої [INFO] та сестрою відповідача [PERSON] (а.с. 15). 30 вересня 1972 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , після реєстрації якого її дошлюбне прізвище було змінено на [PERSON] , що знаходить своє відображення в свідоцтві про реєстрацію шлюбу Серії [NUMBER] виданим Амур-Нижньодніпровським районним відділом РАСЦ м. Дніпропетровськ (а.с. 16). [INFO] померла [PERSON] , про що виконавчим комітетом Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області видано свідоцтво про смерть Серії [NUMBER] (а.с. 17). [INFO] помер [PERSON] , про що виконавчим комітетом Губиниської селищної Новомосковського району Дніпропетровської області видано свідоцтво про смерть Серії [NUMBER] (а.с. 18). Після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно, зокрема на: - частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 57,2 кв.м., житловою площею 24,6 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , що належав померлому на підставі Свідоцтва про право особистої власності від 09 вересня 1990 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Новомосковської районної Ради народних депутатів № 375 від 21 грудня 1988 року, зареєстрованого в Новомосковському БТІ 19 листопада 1996 року за № р.№ 904-4 року (а.с. 23); - земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 4,280 га, що розташована на території Миколаївської сільської ради Новомосковського р-ну Дніпропетровської обл., яка належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ДП № 118418 від 12 березня 2001 року, виданого Миколаївською сільською радою Новомосковського р-ну Дніпропетровської обл. на підставі рішення 19 серії ХХІІІ скликання Миколаївської сільської ради № 6 від 05.03.2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 13828 (а.с. 28). 07 квітня 2014 року ТОВ «КРОК» на вищевказану земельну ділянку була розроблена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та було визначено, що загальна площа земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на яку на ім`я спадкодавця [PERSON] був виданий Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ДП № 118418 від 12 березня 2001 року становить 4,280 га та вона складається з двох земельних ділянок: площею 3,4200 га, кадастровий номер 1223284000:03:036:0485 та площею 0,8600 га, кадастровий номер 1223284000:03:035:0485, що розташована території Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області. Державна реєстрація земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 4,280 га, з них: площею 3,4200 га, кадастровий номер 1223284000:03:036:0485 (а.с. 147, 148-149) та площею 0,8600 га, кадастровий номер 1223284000:03:035:0485 (а.с. 159) була здійснена за спадкодавцем [PERSON] 30 квітня 2014 року в Управлінні Держземагентства у Новомосковському районі Дніпропетровської області. У встановлений законом строк, позивачка звернулась до Новомосковської районної державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) з заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , а в подальшому з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с. 50). Проте, відповіддю державного нотаріуса Крутько Л.П. від 07.10.2021 року за вих. № 1483/02-14 позивачці [PERSON] було відмовлено у вчиненні відповідних нотаріальних дій, з огляду на те, що з наданих спадкоємицею [PERSON] документів вбачається, що внесення змін до змісту заповіту відбулося з порушенням вимог ч. 7 ст. 1254 ЦК України, а тому встановити зміст заповіту, посвідченого 11.08.2008 року секретарем виконкому Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області за реєстровим № 606, та його чинність і видати свідоцтво про право на спадщину за згаданим заповітом неможливо (а.с. 29). Правовідносини щодо, що виникли між сторонами з приводу набуття права власності на спадкове майно, врегульовані наступними нормами закону. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За вимогами ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.ч.1, 2 ст.25 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно із п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. Разом із тим, пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 визначено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Оскільки спірний заповіт оформлено заповідачем 11 серпня 2008 року, до правовідносин, що пов`язані із його недійсністю, слід застосувати норми Цивільного кодексу України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин. Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом. Відповідно до ст.ст.1233, 1234, ч.1 ст.1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Частиною 2 статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені ст.1247 ЦК України. Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Згідно із статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 ЦК України). Відповідно до ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Відповідно до частин першої, другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України. Відповідно до ст. 37 Закону від 2 вересня 1993 р. № 3425-XII «Про нотаріат», статей 38, 42, 59 Закону від 21 травня 1997 р. № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» та п. 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України (затверджена наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 р. № 22/5, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 26 жовтня 1994 р. за № 256/466; далі Інструкція) у населених пунктах, де немає державних нотаріусів, нотаріальні дії вчиняють посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад, на яких такий обов`язок покладено рішенням виконавчого комітету відповідної ради. Згідно ч.1 ст.38 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема, вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання. За ч.1 ст.50 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» секретар сільської, селищної міської ради обирається за пропозицією сільського, селищного, міського голови відповідною радою з числа її депутатів та працює в раді на постійній основі. Частиною 4 ст. 50 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що секретар сільської ради може за рішенням ради одночасно здійснювати повноваження секретаря виконавчого комітету відповідної ради. У відповідності\~до розділу\~17\~Інструкції про\~порядок вчинення\~нотаріальних дій\~нотаріусами України,\~затвердженої наказом\~Міністерства юстиції\~України 03.03.2004 року за № 20/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 3 березня 2004 р. за N 283/8882 (яка діяла із змінами та доповненнями на час посвідчення спірного заповіту) визначала порядок посвідчення заповітів, нотаріус посвідчує заповіти дієздатних фізичних осіб, у тому числі подружжя, які складені відповідно до вимог статей 1233-1257 Цивільного кодексу України та особисто подані нотаріусу. Посвідчення заповіту через представників не допускається. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Заповіти, у тому числі секретні, посвідчені нотаріусом, і заповіти, передані на зберігання до державного нотаріального архіву, записуються до алфавітної книги обліку заповітів (додаток N 1). Нотаріус, завідувач державним нотаріальним архівом при одержанні заяви про скасування чи зміну заповіту, а також при наявності нового заповіту, який скасовує чи змінює раніше складений заповіт, роблять про це відмітку на примірнику заповіту, що зберігається у справах державної нотаріальної контори (приватного нотаріуса), у державному нотаріальному архіві, і відмітку в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій та в алфавітній книзі обліку заповітів. Якщо заповідач подасть примірник заповіту, що є у нього, то напис про зміну чи скасування заповіту робиться і на цьому примірнику, після чого він разом з заявою (коли заповіт скасовується заявою) додається до примірника, що зберігається у справах державної нотаріальної контори (приватного нотаріуса), у державному нотаріальному архіві. Справжність підпису на заяві про скасування або зміну заповіту має бути нотаріально засвідчена. Нотаріус, якому в ході посвідчення заповіту стало відомо про наявність раніше складеного заповіту, повідомляє про вчинену нотаріальну дію державний нотаріальний архів, нотаріуса чи орган місцевого самоврядування, де зберігається примірник раніше посвідченого заповіту. Зазначене стосується і нотаріуса, який одержав на зберігання для передавання заповіт, посвідчений однією із посадових осіб, перелічених у статті 40 Закону "Про нотаріат". Відомості про заповіти підлягають обов`язковій реєстрації в Спадковому реєстрі в порядку, установленому Положенням про Спадковий реєстр, затвердженим наказом Мін`юсту України. Так, матеріали спадкової справи дійсно мітять відомості про те, що [PERSON] склав заповіт, посвідчений 11.08.2008 року секретарем виконавчого комітету Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, зареєстрований в реєстрі за № 606, у відповідності до якого спадкодавець на випадок своєї смерті все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що по закону буде належати йому на день його смерті, - заповів сину [PERSON] (а.с. 55, зворотна сторона). Варто звернути увагу, що матеріали спадкової справи, як і матеріали цивільної справи, не містять даних про наявність примірнику заповіту заповідача [PERSON] , посвідченого на ім`я [PERSON] . В той же час, поданий до нотаріальної контори примірник заповіту на ім`я [PERSON] дійсно містить закреслення, напис «переписано», а також заяву [PERSON] про зміну змісту заповіту (а.с. 55). Суду надано заповіт, складений [PERSON] , посвідчений 11.08. 2008 року секретарем виконавчого комітету Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, зареєстрований в реєстрі за № 606, у відповідності до якого спадкодавець на випадок своєї смерті все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що по закону буде належати йому на день його смерті, - заповів дочці [PERSON] (а.с. 56). Аналіз поданих доказів у сукупності з показаннями свідка про те, що нею було допущено помилку при внесенні відомостей до Спадкового реєстру не дають суду підстави вважати заповіт [PERSON] на ім`я [PERSON] нікчемним та таким, що складений особою, яка не мала на це права, а також того, що заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Отже, ознак нікчемності заповіту судом не встановлено. Окрім цього, за усталеною практикою ЄСПЛ, особа не може відповідати за можливі помилки представників органів влади під час виконання ними своїх обов`язків в процесі забезпечення їх законних прав та інтересів. На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення ЄСПЛ у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Беєлер проти Італії"). Потреба виправити колишню «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення ЄСПЛ у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки"). Іншими словами, ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення ЄСПЛ у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" та у справах "Ґаші проти Хорватії", "Трґо проти Хорватії"). Отже, йдеться про дотримання принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення ЄСПЛ у справах "Беєлер проти Італії" Онер`їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови"). Дослідивши наявні докази та проаналізувавши практику вищих суддів і ЄСПЛ у подібних спорах, суд приходить до висновку, що недоліки, на які посилався відповідач по справі, не впливають на загальний зміст заповіту. Скасування заповіту внаслідок допущеної неістотної помилки представником влади буде означати необґрунтоване (свавільне) втручання в права та інтереси як заповідача так і вигодонабувача за заповітом позивача по справі. При цьому суд зазначає, що виправлення цієї помилки є неможливим, внаслідок смерті заповідача, а скасування заповіту із формальних підстав означатиме нехтування останньою волею покійного, що є неприпустимим, зважаючи як на норми Конституції та законів України, так і на моральні засади суспільства. Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскільки позивач позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, у встановленому законом порядку, її права підлягають захисту в судовому порядку. Відповідно до ст.1216\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). На підставі ст.1217ЦК\~України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно до ст.1218\~ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (ст. 1223 ЦК України). Згідно з положеннями ст.\~1233\~ЦК заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. У відповідності до ст.1268\~ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1299 Цивільного кодексу України, якщо у склад спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (ст. 182 цього Кодексу). Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог й вважає належним визнати за позивачкою право власності, в порядку спадкування за заповітом на майно [PERSON] , померлого [INFO] . У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне віднести судові витрати за рахунок позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: approved