Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-02 00:00:00

15.11.2019 Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до суду з позовом, по якому просило суд: -визнати предметом іпотеки та внести відомості про обтяження та заборону відчуження до Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна квартиру [ADDRESS] ; -в рахунок погашення заборгованості, яка виникла за кредитним договором №014/0077/74/58977 від 06.07.2006 року в сумі 371451,54 дол. США звернути стягнення на нерухоме майно: квартиру, загальною площею 141,9 кв.м., житлова 41,7 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] - шляхом продажу його на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, початкову ціну встановивши на рівні не нижчому за звичайні ціни та такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; -стягнути з [PERSON] на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» витрати по сплаті судового збору у сумі - 13 961 грн., 76 коп. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 06.07.2006 між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №014/0077/74/58977, згідно умов якого Банк надав Позичальнику кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом 120 000 (сто двадцять тисяч) доларів США 00 центів строком до 06.07.2026 року. Також, 06.07.2006, з метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, між Банком та [PERSON] було укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чепелєвою Т.В. та зареєстрований в реєстрі №У-151. Предметом іпотеки відповідно до п. 1.2. Договору іпотеки виступає нерухоме майно, а саме: квартира під [ADDRESS] , яка має наступні характеристики: загальна площа - 121,1 кв.м., житлова - 45,8 кв.м., яка належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чепелєвою Т.В. 06.07.2006 року за реєстровим №У-150. Позивач вказує, що 09.11.2010 Приморським районним судом ухвалено заочне рішення у цивільній справі №2-13328/10, яким було визнано недійсним іпотечний договір від 06 липня 2006 року, укладений між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чепелєвою Т.В. та зареєстрований в реєстрі під реєстровим № У-151. 21.12.2010 представником Банку було подано заяву про перегляд заочного рішення від 09.11.2010 року. 13.02.2013 ухвалою суду по цивільній справі № 2-5566/11 позов про визнання недійсним Договору іпотеки від 06.07.2006 року, укладеного між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON] залишено без розгляду. 13.02.2013 рішенням суду по цивільній справі № 2-5566/11 зустрічну позовну заяву Публічного Акціонерного Товариства «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки - задоволено в повному обсязі. Позивач вказує, що [PERSON] , з метою уникнення виконання рішення суду, зняла з-під обтяження та реалізувала майно, яке перебувало в іпотеці Банку іншій особі - [PERSON] . Окрім цього, як вказує позивач, в ході перевірки предмета іпотеки йому стало відомо, що [PERSON] без надання згоди Банку змінила технічні характеристики квартири [ADDRESS] . Додатково Банку стало відомо й про зміну назви адреси, відповідно до якої перебуває іпотечне майно. Після звернення позивача для підтвердження вказаної інформації, Приморською міською адміністрацією Одеської міської ради було повідомлено Банку, що квартирі під [ADDRESS] було присвоєно номер 33А. Таким чином, позивач зазначає, що у зв`язку з вказаними діями, він позбавлений можливості задоволення своїх вимог за Кредитним договором за вищезазначеним рішенням суду. З урахуванням викладеного, позивач вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Також, представником позивача було подано до суду заяву про вжиття заходів забезпечення позову, в якій просив суд накласти арешт на квартиру, загальною площею 141,9 кв.м., житлова 41,7 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . 26.11.2019 ухвалою Приморського районного суду м. Одеси прийнято до провадження позовну заяву та відкрито провадження по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства « Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. 26.11.2019 ухвалою Приморського районного суду м. Одеси накладено арешт на квартиру, загальною площею 141,9 кв.м., житлова 41,7 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . 27.07.2021 представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» подав до суду заяву, в якій просив суд замінити позивача Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс». Заявник обґрунтував свою заяву тим, що 29.04.2021 між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Акціонерним товариством «Оксі Банк» (код ЄДРЮОФОПГФ: 09306278) було укладено Договір відступлення прав вимоги, згідно з умовами якого останнє набуло права вимоги, зокрема до [PERSON] за Кредитним договором № 014/0077/74/58977 від 06.07.2006. Також, 29.04.2021 між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Акціонерним товариством «Оксі Банк» було укладено Договір про відступлення прав за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 334, згідно з умовами якого останнє стало Іпотекодержателем предмету іпотеки. Надалі, 29.04.2021 між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Консалт Солюшенс» укладено Договір про відступлення права вимоги відповідно до якого АТ «Оксі Банк» відступило за плату ТОВ «Консалт Солюшенс» належні йому права грошової вимоги щодо погашення заборгованості по кредиту, процентів за користування кредитом та інших платежів, визначених Кредитним договором № 014/0077/74/58977 від 06.07.2006 та усіма додатковими угодами до Кредитного договору та договорів забезпечення. Цього ж дня, 29.04.2021 між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Консалт Солюшенс» було укладено Договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 335, згідно з яким ТОВ «Консалт Солюшенс» стало Іпотекодержателем предмету іпотеки, а саме: квартири номер [ADDRESS] , загальною площею 121,1 кв.м., житловою площею 45,8 кв.м. Таким чином, як зазначає позивач, Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», Акціонерне товариство «Оксі Банк» відступили права вимоги за Кредитним договором № 014/0077/74/58977 від 06.07.2006 та усіма додатковими угодами до нього і договорами забезпечення, а отже вибули із правовідносин за вказаним Кредитним договором та Договором поруки б/н від 06.07.2006, що укладені між Акціонерним поштово-пенсійний банком «Аваль» та [PERSON] , а Новим Кредитором є Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс». 27.07.2021 ухвалою Приморського районного суду міста Одеси замінено позивача Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» на правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» у справі за позовом [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визвернення стягнення на предмет іпотеки. 07.12.2022 представник позивача ТОВ «Консалт Солюшенс» - Шевцов Артем Валерійович звернувся до суду з заявою про зміну (уточнення) предмету позову (позовних вимог), в якій просив суд: визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» права іпотекодержателя за Іпотечним договором б/н від 06.07.2006, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чепелєвою Т.В., зареєстрованим в реєстрі під № У-151, стосовно об`єкту нерухомого майна, а саме: квартири, загальною площею 141,9 кв.м., житлова площе 41.7 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 29875651101, яка належить [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.03.2013, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Делі Н.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 324; в рахунок погашення заборгованості, яка виникла за Кредитним договором № 014/0077/74/58977 від 06.07.2006 у сумі 371 451 доларів США 54 центи звернути стягнення на нерухоме майно: квартиру, загальною площею 141,9 кв.м., житлова площе 41.7 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 29875651101 шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», визначивши початкову ціну продажу предмету застави на рівні, не нижчому, за звичайний рівень цін на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності; Стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Консалт Солюшенс» витрати по сплаті судового збору у сумі 13 691 грн. 76 коп. Також, 07.12.2022 представник позивача звернувся з клопотанням про долучення доказів, в якому просив суд визнати поважними причини неподання доказів разом з позовною заявою, долучити до матеріалів справи 522/19514/19 наступні докази: копію адвокатського запиту № 1-Ш/03/11 від 03.11.2021; копію відповіді Приморської районної адміністрації ОМР від 15.11.2022; копію адвокатського запиту № 1-Ш/24/11 від 24.11.2021 до Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради; Лист № 3099-11.1-34 з повідомленням про можливість отримати запитувані документи; копію розпорядження Приморської районної адміністрації від 28.12.2009 № 1030 «Про затвердження технічного висновку про можливість подальшої експлуатації квартири [ADDRESS] з копією технічного висновку; копію Договору купівлі продажу від 07.12.2010, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; копію Витягу про реєстрацію права власності за [PERSON] № 9347351; копію Договору купівлі продажу від 28.03.2013, укладеного між [PERSON] та [PERSON] ; Інформаційну довідку №279553970 за адресою: [ADDRESS] ; Інформаційну довідку №279553426 за адресою: [ADDRESS] . Заявник обґрунтував свої вимоги в задоволенні його клопотання необхідністю отримання додаткових відомостей, які мають важливе значення для правильного вирішення справи, зокрема, відомостей, що підтверджують факт того, що квартира [ADDRESS] є реконструйованою на основі предмету іпотеки квартири [ADDRESS] та не є новоствореним об`єктом нерухомості. 18.01.2023 представник [PERSON] - адвокат Лисевич Сергій Вікторович подав до суду відзив на позовну заяву ТОВ «Консалт Солюшенс» з урахуванням заяви про зміну (уточнення) предмету позову (позовних вимог), в якому зазначив, що Відповідач - [PERSON] не визнає позовні вимоги у повному обсязі. Представник Відповідача зазначив, що Розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 28.12.09 № 1030 було затверджено технічний висновок про можливість подальшої експлуатації квартири [ADDRESS] після реконструкції загальною площею 141,9 кв.м., житловою площею 41,7 кв.м. та присвоєно зазначеній номер №33-А. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09.11.2010 у справі № 2-13328/10 Іпотечний договір було визнано недійсним. За договором купівлі-продажу від 07.12.2010 [PERSON] продала спірну квартиру [PERSON] . За рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.02.2013 у справі № 2-5566/2011 на користь Первинного позивача було звернено стягнення боргу за Кредитним договором на предмет іпотеки. Надалі, за договором купівлі-продажу квартири від 28.03.2013 [PERSON] продала спірну квартиру Відповідачу - [PERSON] . Як вказує представник Відповідача, на момент укладення цього правочину відносно спірної квартири в Державних реєстрах не було ніякої інформації щодо наявності іпотеки, що доводиться інформаційною довідкою. Така інформація не містилась в державних реєстрах і відносно продавця [PERSON] , оскільки вона не є стороною Іпотечного договору. Відповідачка у відзиві зазначила правовий висновок Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17, згідно якого відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне (пункт 6.30 постанови від 2 липня 2019 року у справі № 48/340). Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 46.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)). Тому за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Також Відповідачка вказала, що Позивачем було пропущено строк позовної давності, оскільки Первинний позивач міг довідатися про порушення свого права під час виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси у справі № 2-5599/2011. В судове засідання, призначене на 03.08.2023 о 14 год. 15 хв. з`явились: представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» - адвокат Шевцов Артем Валерійович та представник [PERSON] - адвокат Лисевич Сергій Вікторович. Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі, з таких підстав. В ході судового розгляду судом встановлено, що 06.07.2006 між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», що підтверджується витягом зі Статуту, та [PERSON] було укладено Кредитний договір №014/0077/74/58977, згідно умов якого Банк надав Позичальнику кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом 120 000 (сто двадцять тисяч) доларів США 00 центів строком до 06.07.2026 року, а Позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі - 12,00 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати інші зобов`язання в порядку та строки, визначені Кредитним договором. 06.07.2006, з метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, між Банком та [PERSON] було укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чепелєвою Т.В. та зареєстрований в реєстрі №У-151. Відповідно до умов Договору іпотеки, предмет іпотеки забезпечує вимоги Іпотекодержателя, що витікають з умов Кредитного договору, а також всіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії Кредитного договору. За таких умов, Іпотекодержатель має право у випадку невиконання Позичальником своїх зобов`язань за Кредитним договором отримати задоволення в рахунок майна, заставленого за умовах Договору іпотеки. Предметом іпотеки відповідно до п. 1.2. Договору іпотеки виступає нерухоме майно, а саме: квартира під [ADDRESS] , яка має наступні характеристики: загальна площа - 121,1 кв.м., житлова - 45,8 кв.м., яка належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чепелєвою Т.В. 06.07.2006 року за реєстровим №У-150. 09.11.2010 Приморським районним судом м. Одеси ухвалено заочне рішення у цивільній справі №2-13328/10, яким було визнано недійсним іпотечний договір від 06 липня 2006 року, укладений між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чепелєвою Т.В. та зареєстрований в реєстрі під реєстровим № У-151. 21.12.2010 представником Банку було подано заяву про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09.11.2010 року. 13.02.2013 ухвалою Приморського районного суду м. Одеси по цивільній справі № 2-5566/11 позов про визнання недійсним Договору іпотеки від 06.07.2006 року, укладеного між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON] залишено без розгляду. 13.02.2013 рішенням суду по цивільній справі № 2-5566/11 зустрічну позовну заяву Публічного Акціонерного Товариства «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки - задоволено в повному обсязі; Вирішено звернути стягнення боргу за кредитом [PERSON] на користь Публічного Товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором № 014/0077/74/58977 від 06.07.2006 року в сумі 533 374, 59 (п`ятсот тридцять три тисячі триста сімдесят чотири) долара США 59 центів, що в еквіваленті по курсу НБУ (на 07.04.2011 року 1 долар США дорівнює 7,9647 грн.) складає 4 407 462, 60 (чотири мільйона чотириста сім тисяч чотириста шістдесят дві) гривень 60 копійок, на предмет іпотеки за договором іпотеки від 06 липня 2006 року, а саме: на квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] . Також, судом було встановлено, що Розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 28.12.09 № 1030 було затверджено технічний висновок про можливість подальшої експлуатації квартири [ADDRESS] після реконструкції загальною площею 141,9 кв.м., житловою площею 41,7 кв.м. та присвоєно зазначеній номер №33-А. 07.12.2010 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Савченко С.В. та зареєстрований за № 3058, за змістом пункту 1.1. якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру під [ADDRESS] , яка має загальну площу 141,9 кв.м. та житлову площу 41,7 кв.м. Також судом встановлено, що 28.03.2013 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири № б/н, посвідчений приватним нотаріусом Делі Н.Г. та зареєстрований за № 324, за змістом пункту 1 якого [PERSON] передала у власність (продала), а [PERSON] прийняла у власність (купила) квартиру [ADDRESS] . В подальшому, 29.04.2021 між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Акціонерним товариством «Оксі Банк» було укладено Договір відступлення прав вимоги, згідно з умовами якого останнє набуло права вимоги, зокрема до [PERSON] за Кредитним договором № 014/0077/74/58977 від 06.07.2006. 29.04.2021 між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Акціонерним товариством «Оксі Банк» було укладено Договір про відступлення прав за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 334, згідно з умовами якого останнє стало Іпотекодержателем предмету іпотеки. В пункті 2.2. Договору відступлення прав вимоги від 29.04.2021 передбачено, що в дату відступлення прав вимоги Первісний кредитор вважається таким, що відступив, а Новий кредитор таким, що набув права вимоги до Боржника та Поручителів та набув усіх прав та обов`язків сторони-кредитора за Кредитним договором. Датою відступлення Прав вимоги є дата повного виконання Новим кредитором обов`язку сплатити Первісному кредитору вартість прав вимоги. Сторонами у повному обсязі виконані зобов`язання за Договором відступлення прав вимоги від 29.04.2021, що підтверджується платіжним дорученням про сплату коштів № 1 від 29.04.2021. Надалі, 29.04.2021 між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Консалт Солюшенс» укладено Договір про відступлення права вимоги відповідно до якого АТ «Оксі Банк» відступило за плату ТОВ «Консалт Солюшенс» належні йому права грошової вимоги щодо погашення заборгованості по кредиту, процентів за користування кредитом та інших платежів, визначених Кредитним договором № 014/0077/74/58977 від 06.07.2006 та усіма додатковими угодами до Кредитного договору та договорів забезпечення, а ТОВ «Консалт Солюшенс» замінило АТ «Оксі Банк», як сторону - кредитора, відповідно до Кредитних договорів, які були укладені між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] щодо погашення заборгованості по кредитах, процентам за користування кредитами та інших платежів за Кредитними договорами та договорами забезпечення. При цьому Новий кредитор набув статус правонаступника Кредитора відповідно до чинного законодавства України, у виконавчих провадженнях, пов`язаних з правом вимоги. Цього ж дня, 29.04.2021 між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Консалт Солюшенс» було укладено Договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 335, згідно з яким ТОВ «Консалт Солюшенс» стало Іпотекодержателем предмету іпотеки, а саме: квартири номер [ADDRESS] , загальною площею 121,1 кв.м., житловою площею 45,8 кв.м., яка належить Іпотекодавцю на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чепелєвою Т.В. 06.07.2006 за реєстровим № У-150, зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 06.082006 за № 1418711, згідно Іпотечного договору б/н від 06.08.2006, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чепелєвою Т.В., зареєстрованим в реєстрі під № У-151, які були укладені між Акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» та [PERSON] . Судом встановлено, що ТОВ «Консалт Солюшенс» є фінансовою установою згідно Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 29.08.2019 та здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг на підставі розпорядження Нацкомфінпослуг № 1739 від 10.09.2019. За змістом частини першої статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» є кредитором [PERSON] за кредитним договором №014/0077/74/58977 від 06.07.2006, забезпеченим договором іпотеки від 06.07.2006, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чепелєвою Т.В. та зареєстрованим в реєстрі за №У-151. Стосовно вимог позивача щодо визнання за Товариством з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» права іпотекодержателя за Іпотечним договором б/н від 06.07.2006, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чепелєвою Т.В., зареєстрованим в реєстрі під № У-151, стосовно об`єкту нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] , необхідно зазначити наступне. Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України "Про іпотеку" (абзац третій статті 1 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до положень ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Частиною 3 ст. 9 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. За положеннями статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки належить іпотекодержателю. За змістом ч. 3 ст. 12 ст. 16 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним, крім договору купівлі-продажу, укладеного у процесі приватизації єдиного майнового комплексу державного або комунального підприємства, до складу якого входить таке майно. Аналізуючи правові висновки Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17, які були зазначені Відповідачем у відзиві на позовну заяву, необхідно вказати наступне. Верховний Суд неодноразово зазначав, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц; пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц). Суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати останню правову позицію Верховного Суду (Позиція ВП ВС від 30.01.2019 року у справі № 755/10947/17). Так, змістом позовних вимог у справі № 922/2416/17 були звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу позивачем будь-якій особі з правом на укладання від свого імені договору купівлі-продажу. В той же час, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до [PERSON] , третя особа [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, змістом позовних вимог є визнання майна предметом іпотеки та звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу на електронних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Отже, зміст позовних вимог у вказаних справах не є подібним. Заборону на спірне нерухоме майно, що було предметом іпотеки у справі № 922/2416/17, що переглядалась Верховним Судом, було знято ухвалою Господарського суду Харківської області від 01 вересня 2011 року у справі № 5023/5991/11 у зв`язку з банкрутством фізичної особи - Іпотекодавця. Водночас, говорячи про спірне нерухоме майно у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до [PERSON] , третя особа [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, необхідно зазначити, що заборона відчуження такого майна не знімалась судовим рішенням, а Попередній Іпотекодержатель - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не надавав дозволу на відчуження предмета іпотеки, а тому таке відчуження порушує вимоги Закону України «Про іпотеку». Враховуючи вищевикладене, суд не приймає до уваги висновки Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17, зазначені у відзиві представника Відповідача, оскільки зміст позовних вимог та обставини справи, що були предметом розгляду у справі, яка переглядалась Верховним Судом та у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до [PERSON] , третя особа [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки не є подібними. Також, Відповідачем у відзиві на позовну заяву було зазначено щодо необхідності застосування позовної давності до вимог Позивача у зв`язку з пропуском строку на подання позовної заяви з огляду на те, що Первинний Позивач - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» міг довідатися про порушення свого права під час виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси у справі № 2-5566/2011. Судом при вирішення питання щодо застосування позовної давності встановлено, що згідно Інформаційної довідки № 279553970 за адресою: [ADDRESS] , спірне нерухоме майно обтяжено забороною на нерухоме майно згідно Іпотечного договору б/н від 06.07.2006, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чепелєвою Т.В. та зареєстрованого в реєстрі під № У-151. В свою чергу, Іпотекодавець - [PERSON] , без відома ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», який був Іпотекодержателем за Іпотечним договором та всупереч вимогам Іпотечного договору, вжила заходів щодо зміни назви адреси, відповідно до якої перебуває іпотечне майно. Таким чином, квартирі під [ADDRESS] було присвоєно номер 33-А. За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Враховуючи положення чинного законодавства та обставини справи, суд прийшов до висновку, що Позивач не міг дізнатись про порушення свого права під час виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси у справі № 2-5566/2011, оскільки інформація щодо спірного нерухомого майна, що містилась в державних реєстрах щодо квартири [ADDRESS] (два) відповідала умовам Іпотечного договору, а у Позивача, в свою чергу, не було підстав для сумнівів щодо достовірності такої інформації. Таким чином, вищенаведені вимоги Відповідача не можуть бути задоволені судом. Стосовно укладення договору купівлі-продажу від 07.12.2010, посвідченого приватним нотаріусом Савченко С.В. та зареєстрованого за № 3058, та договору купівлі-продажу 28.03.2013, посвідченого приватним нотаріусом Делі Н.Г. та зареєстрованого за № 324, за якими було відчужено предмет Іпотечного договору, необхідно зазначити наступне. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Приписами частини першої-шостої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частинами 1, 2 статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочинів. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц зробила висновок, що договори щодо відчуження майна спрямовані на уникнення звернення стягнення на майно є фіктивними. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів до іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами 2, 3 статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Необхідно зазначити, що положення статті 23 Закону України «Про іпотеку» визначають, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, положення частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку» не порушують розумного балансу між правами та інтересами іпотекодержателя (кредитора) та іпотекодавця (набувача іпотечного майна). До того ж факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки. Водночас набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину". Вказане визнано Рішенням Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 у справі № 3-67/2019 (1457/19). До такого ж висновку прийшов і Верховний Суд в своїй постанові від 21.04.2021р. по справі № 638/3950/18. При переході права власності на предмет іпотеки до третьої особи без згоди іпотекодержателя, іпотека зберігає свою силу і для нового власника. Такого висновку дійшла Велика палата Верховного Суду в своїй постанові від 29.05.2019 року по справі №668/9978/15-ц. Суд звертає увагу на те, що іпотекодержатель не надавав свою згоду на відчуження предмета іпотеки. Крім цього, Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 05.05.2020 року № 161/6253/15-ц зробила висновок, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформації про обтяження майна іпотекою. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку щодо необхідності задоволення вимог позивача про визнання за Товариством з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» права іпотекодержателя за Іпотечним договором б/н від 06.07.2006, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чепелєвою Т.В. та зареєстрованим в реєстрі під № У-151. Щодо вимоги позивача про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості, яка виникла за Кредитним договором № 014/0077/74/58977 від 06.07.2006 у сумі 371 451 доларів США 54 центи на нерухоме майно: квартиру, загальною площею 141,9 кв.м., житловою площею 41,7 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 121,1 кв.м., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 29875651101 шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», необхідно вказати наступне. Як було встановлено судом, заборгованість за Кредитним договором № 014/0077/74/58977 від 06.07.2006 не погашена та станом на 01.10.2019 складає 371 451 доларів США 54 центи, що в еквіваленті в національну валюту по НБУ становить 8 988,188 гривень 98 копійок, яка складається з: - заборгованості за кредитом у розмірі - 117 996 доларів США 11 центів, що в еквіваленті в національну валюту по НБУ становить 2 855 207 гривень 80 копійок, в тому числі прострочена заборгованість за кредитом складає 76 996 доларів США 11 центів, що в еквіваленті в національну валюту по НБУ становить 1 863 111 гривень 37 копійок; - заборгованості за відсотками у розмірі - 253 455 доларів США 43 центи, що в еквіваленті в національну валюту по НБУ становить 6 132 981 гривень 18 копійок, в тому числі прострочена заборгованість за відсотками складає 252 576 доларів США 12 центів, що в еквіваленті в національну валюту по НБУ становить 6 111 704 гривні 10 копійок. Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст.ст. 526, 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, належними сторонами, тобто боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з п.п. 1 та 3 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору та сплата неустойки. Статтею 629 ЦК визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Як вже було зазначено, 06.07.2006, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Публічним Акціонерним Товариством «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено нотаріальний Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чепелєвою Т.В., відповідно до якого [PERSON] було передано у іпотеку наступне нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 141,9 кв.м., житловою площею 41,7 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, Розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 28.12.09 № 1030 було затверджено технічний висновок про можливість подальшої експлуатації квартири [ADDRESS] після реконструкції загальною площею 141,9 кв.м., житловою площею 41,7 кв.м. та присвоєно зазначеній номер №33-А. Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором. Отже, незалежно від того, чи були внесені зміни до договору іпотеки у зв`язку перебудуванням, добудовою тощо предмета іпотеки, чи ні, іпотека поширюється й на таку реконструкцію. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в ухвалі Верховного Суду України від 20.04.2011р. у справі № 6-61027св10. Виходячи з наявних в матеріалах справи документів, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] після реконструкції стала квартирою [ADDRESS] . Згідно ч.1 ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Статтею 572 ЦК України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами. Відповідно до частини 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно частині 1 статті 589 ЦК України, при невиконанні зобов`язань, забезпечених заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до частини 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Враховуючи вищенаведене, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача щодо звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості, яка виникла за Кредитним договором №014/0077/74/58977 від 06.07.2006 у сумі 371 451 доларів США 54 центи на нерухоме майно: квартиру, загальною площею 141,9 кв.м., житловою площею 41,7 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 121,1 кв.м., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 29875651101 шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», визначивши початкову ціну продажу предмету застави на рівні, не нижчому, за звичайний рівень цін на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності. Стосовно ефективності захисту порушеного права Позивача, необхідно зазначити наступне. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23). Велика Палата Верховного Суду у пункті 9.8 постанови від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) зазначила, що у випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя. Такий спосіб захисту відповідає способам захисту, визначеним у частині другій статті 16 ЦК України, зокрема у пункті 1, - шляхом визнання права. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі "Краска проти Швейцарії" встановлено: "Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути "почуті", тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами". Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформованої, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» у повному обсязі.

Outcome: approved