Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-08 00:00:00

Позивач, в особі свого представника, звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання, в якому просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в сумі 23207, 19 грн. а також 3% річних 1224,62 грн., інфляційні витрати 4506,31 грн. та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідачі проживають та зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , та користується послугами з теплопостачання. Між ними встановились фактичні договірні відносини щодо надання послуг в сфері теплопостачання. Для здійснення оплати за надані послуги відповідачу відкрито особовий рахунок. Однак, станом на 23.04.2019 р. за період з 01.07.2014 року по 23.04.2019 року у відповідачів перед ЛМКП «Львівтеплоенерго» утворилася заборгованість у розмірі 23207,19 грн. основного боргу; 3 % річних 1224,62 грн.; інфляційні витрати 4506,31 грн., яка не погашена. 18.10.2019 року Франківським районним судом м. Львова відмовлено у видачі судового наказу за заявою ЛМКП «Львівтеплоенерго» по солідарне стягнення заборгованості з [PERSON] , [PERSON] , за надані послуги з централізованого опалення по справі № 465/5040/19. Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 06.02.2023 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованість за надані послуги теплопостачання води в розмірі 23207 (двадцять три тисячі двісті сім) гривень 19 копійок, а також 3 % річних в розмірі 1224 (одна тисяча двісті двадцять чотири) гривні 62 копійки; інфляційні витрати 4506 (чотири тисячі п`ятсот шість) гривень 31 копійка. Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» судові витрати у вигляді судового збору в розмірі по 1135 (одній тисячі сто тридцять п`ять) гривень 00 копійок - з кожного окремо. 02.03.2023 року відповідачем [PERSON] подано до суду заяву про перегляд заочного рішення. Ухвалою суду від 10.03.2023 року заяву про перегляд заочного рішення задоволено. Скасовано заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 06.02.2023 року у цивільній справі за позовом Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання. Справу призначено до розгляду в судове засідання. 29.03.2023 року суду від відповідача [PERSON] надано відзив на позовну заяву, в якому вона посилається на наступні обставини. Так, відповідач зазначає, що послуги з теплопостачання вона не споживає у зв`язку із відсутністю нагрівальних приладів у відповідних приміщеннях (2 рівень квартири [ADDRESS] ). З цього приводу її батько - [PERSON] , який проживає у квартирі [ADDRESS] та у визначені строки сплачує вартість наданих послуг з централізованого постачання гарячої води (1 рівень; особовий рахунок [NUMBER] ) неодноразово звертався до ЛМКП «Львівтеплоенерго», проте отримував відмови щодо складання відповідних актів-претензій та закриття особового рахунку (2 рівень; особовий рахунок [NUMBER] ) у зв`язку із фактичним не наданням послуги з теплопостачання. Окрім того, відповідач має сумніви щодо коректності нарахування оплат за послуги з теплопостачання, оскільки 23.10.2021 року Франківський районний суд м. Львова виніс судовий наказ про солідарне стягнення з неї та [PERSON] заборгованості за послуги централізованого постачання гарячої води у розмірі 14091,76 грн. (судовий наказ було скасовано Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 03.12.2021 року у справі №465/6749/21). 10.11.2021 року на адресу відповідача надійшло повідомлення про сплату заборгованості у розмірі 36947,42 грн. (без жодного розрахунку основного боргу, пені інфляційних втрат тощо, а також без зазначення періоду нарахування). Тобто, у період з 23.10.2021 року по 10.11.2021 року (менше ніж за 20 днів) відповідач, на думку позивача, при опалювальній площі 47,2 кв.м. (згідно даних ЛМКП «Львівтеплоенерго») спожила послуг з централізованого постачання гарячої води на суму 22855,66 грн. У подальшому 13.02.2023 року на адресу відповідача надійшло повідомлення від ЛМКП «Львівтеплоенерго» про сплату заборгованості у розмірі 54 247,72 грн., тобто без будь-якого розрахунку, обсягу спожитих послуг та періоду, за який нараховано заборгованість. Таким чином, ЛМКП «Львівтеплоенерго» нараховує відповідачу заборгованість за нібито спожиті послуги з централізованого постачання гарячої води без урахування будь-яких фактичних даних, зазначаючи щоразу нові цифри, не надаючи при цьому жодних розрахунків та без вказання періоду нарахування. Відтак, оскільки відповідач послугами з централізованого опалення не користувалась у вищевказаній квартирі (2 рівень), у зв`язку з відсутністю нагрівальних приладів, а сам по собі відкритий особовий рахунок не свідчить про надання таких послуг чи споживання останніх, позовні вимоги позивача є безпідставними. Відповідач просила суд застосувати строк позовної давності. 13.06.2023 року до суду від представника позивача надійшло клопотання, в якому зазначено, що строк позовної давності у зв`язку з поширенням короновірусної хвороби Розділ ХІІ (ЦК України) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. В судове засідання подала заяву про уточнення позовних вимог. Просить стягнути заборгованість за період з 01.07.2014 року по 31.05.2021 року основного боргу 36 201, 77 грн., 3% річних 1495, 86 грн., інфляційних витрат 5 332, 25 грн., а також витрати по оплаті судового збору в сумі 2 270, 00 грн. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, у відзиві на позовну заяву просила розглядати справу за її відсутності. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини не явки суд не повідомила. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Частиною 1ст.5 ЦПК України, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно роз`яснень п.11Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За вимогами статті12,80,81,83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ч.1ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі зареєстровані та проживають у квартирі [ADDRESS] . Даний факт підтверджується довідкою ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 15.03.2019 року. Так, 18.10.2019 року Франківським районним судом м. Львова відмовлено у видачі судового наказу за заявою ЛМКП «Львівтеплоенерго» по солідарне стягнення заборгованості з [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] за надані послуги з централізованого опалення по справі № 465/5040/19. Судом встановлено, що згідно розрахунку за надану послугу централізованого теплопостачання у відповідачів станом на 23.04.2019 р. за період з 01.07.2014 року по 23.04.2019 року перед ЛМКП «Львівтеплоенерго» утворилася заборгованість у розмірі 23207,19 грн. основного боргу; 3 % річних 1224,62 грн.; інфляційні витрати 4506,31 грн., яка не погашена. Згідно договору приєднання про надання послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води ЛМКП «Львівтеплоенерго» відповідачам надаються послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води. Для здійснення оплати за надання послуг з теплопостачання відповідачу року був відкритий особовий рахунок. Відповідно до Закону України «Про теплопостачання» Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» є теплопостачальною організацією-суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії. У відповідності до п. 3-4 ч. 2ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавцями послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності визначено суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальну організацію), якою є Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго». Згідно ст. 6 цього Закону, учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є споживачі (індивідуальні та колективні), управитель, виконавці комунальних послуг. Як зазначено у п. 8 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформлюється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг, у порядку і випадках, визначених законом. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг, у порядку і випадках, визначених законом. Згідно ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч. 1, 3 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір про надання комунальної послуги укладається виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку. Договір про надання комунальних послуг укладається строком на один рік. Якщо за один місяць до закінчення зазначеного строку жодна із сторін не повідомить письмово другу сторону про відмову від договору, договір вважається продовженим на черговий однорічний строк. Згідно ч. 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відмова споживача від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем. Отже, відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відповідна правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц (провадження № 61-11107св18). Відповідно до ст. 162 ЖК УРСР, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Також згідно зі ст. 67 ЖК УРСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Статтею 68 ЖК УРСР закріплено, що наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Радою Міністрів Української РСР. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається і не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Статтею 526ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно з ч. ч. 1,2ст. 815 ЦК України, наймач зобов`язаний використовувати житло лише для проживання у ньому, забезпечувати збереження житла та підтримувати його в належному стані. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. Такий порядок надання послуг з опалення та гарячого водопостачання також передбачений «Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету міністрів України від 21.07.2005 року №630. Згідно з п. 18 вищевказаних правил розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Згідно вимог п.37 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення передбачено, що у разі неналежного надання послуг складаються відповідні акти, які підписуються споживачем та представником виконавця. За змістом ч. 1 ст.901, ч. 1 ст.903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням. Як встановлено судом, відповідачі користуючись наданими послугами з централізованого теплопостачання , за період з 01.07.2014 по 23.04.2019 року допустили заборгованість у сумі 23207,19 грн. Доказів того, що відповідачі не є споживачами наданих послуг матеріали справи не містять, як і не містять доказів того, що відповідачі фактично не отримують надані послуги, а також будь-яких доказів того, що договірні відносини розірвані, та надання послуг припинено суду надано не було. Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). З огляду на викладене правовідносини, які виникли між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України)вимагати сплати грошей за надані послуги. Крім того, обов`язок сплатити за надані й спожиті послуги випливає також з положення частини першої статті 11 ЦК України про те, що цивільні права та обов`язки випливають із дій осіб, що передбачені актом цивільного законодавства. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам частини третьої статті6, статей 627,630 ЦК України та статей 19,20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до ст. 625 ЦК України Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч. 1, 3 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Виходячи з викладеного, даючи оцінку вищезазначеним доказам, враховуючи не надання відповідачами відзиву на позов з відповідними запереченнями і доказами на їх підтвердження, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимоги ЛМКП «Львівтеплоенерго» в повному обсязі і солідарному стягненню з відповідачів заборгованості за послуги з теплопостачання з урахуванням індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми в загальному розмірі 28938,12 грн. Разом з тим, під час розгляду справи відповідач у відзиві на позовну заяву просила суд застосувати строки позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4ст. 267 ЦК України). Відповідно до ст. 257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч.3ст. 264 ЦК України). Відповідно до пункту 5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням короновірусної хвороби СОVID-19» від 30.03.2020 Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SАRS-СоV-2» від 11.03.2020 № 211 в Україні встановлено карантин з 12 березня 2020 року. В подальшому строк дії карантину в Україні неодноразово продовжено. Таким чином, починаючи з дня набрання чинності вищевказаним Законом України, а саме з 02 квітня 2020 року, діє положення про продовження строків позовної давності на період карантину. Позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення місць загального користування за період з 01 липня 2014 року по 23 квітня 2019 року. Окрім того, ухвалою суду від 18.10.2019 року відмовлено у видачі судового наказу за заявою представника ЛМКП «Львівтеплоенерго» про видачу судового наказу про солідарне стягнення з [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в розмірі 23207,19 грн. за період з 01.07.2014 року по 23.04.2019 року 3 % річних 1224,62 грн. інфляційні витрати 4506,31 грн. та судовий збір в сумі 192,10 грн. у зв`язку із поданням заяви поза межами встановленого ст. 257 ЦК України строку позовної давності. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Зважаючи на вищевказане, суд приходить до висновку, що позивач з вимогами за період з 01 липня 2014 року по березень 2017 року звернувся до суду після спливу позовної давності. При цьому, позовну давність щодо вимог за період з квітня 2017 року по 23 квітня 2019 року, з урахуванням дії карантину, позивачем не пропущено. Враховуючи наведене, позовні вимоги необхідно задовольнити частково та з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за послуги з централізованого опалення місць загального користування за період з квітня 2017 року по 23 квітня 2019 року, що становить 13184,08 грн. Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (п. 45)). Розраховуючи три проценти річних, суд враховує, що початок періоду прострочення за кожним щомісячним платежем припадає на 21 число кожного наступного місяця. Відтак, сума заборгованості за відсотками розраховується за формулою: 3% річних від суми боргу за місячним платежем = сума боргу за один щомісячний платіж * 3 : 100 : кількість днів у році, коли мало місце прострочення * кількість днів прострочення цього щомісячного платежу у відповідному році. Таким чином, за спірний, відповідно дослідженого судом розрахунку, 3 % річних становить 815 грн.97 коп. Що стосується індексу інфляції, то такий розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. Якщо сума боргу сплачується з 16 до останнього дня місяця включно, розрахунок інфляційних втрат починається з наступного за цим місяцем і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 916/1883/16 (пункт 43), від 8 травня 2019 року у справі № 904/2156/18, від 20 вересня 2019 року у справі № 904/4342/18 (пункт 46), від 14 січня 2020 року у справі № 924/532/19 (пункт 23), від 29 квітня 2020 року у справі № 910/1193/19 (пункт 5.2.8), від 18 червня 2020 року у справі № 904/3491/19 (пункт 9.11)). Тому, відповідно до дослідженого судом розрахунку суми заборгованості, на яку слід нарахувати інфляційні втрати за спірний період, сума таких втрат, що мають компенсувати відповідачі, становить 3187 грн. 19 коп. Таким чином, суд дійшов висновку, що з відповідачів слід стягнути на користь позивача суму заборгованості за надані послуги у розмірі 13184,08 грн, а також 3% річних у розмірі 815,97 грн., та інфляційні витрати у розмірі 3187,19 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 1348,22 грн. (17187,24*2270/28938,12), тобто по 674,11 грн. з кожної.

Outcome: partial