Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-30 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство «Альфа- Банк» звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 23.02.2018 р. Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Альфа-Банк» та [PERSON] уклали Оферту на укладення угоди про надання кредиту № 501009069. Відповідно до умов вищевказаного Договору позивач зобов`язується надати відповідачу кредит у сумі 99999,00 грн. Кінцевий термін повернення кредиту 23.02.2022 року. Позивач свої зобов`язання за Договором виконав, надавши Відповідачу кредит у сумі 99999,00 грн. У порушення умов Договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого, станом на 01.07.2021 року має прострочену заборгованість 107368,61 грн., а саме: за кредитом - 58355,64 грн.; за відсотками - 12413,30 грн., за комісією - 36599,67 грн. Відповідно до умов договору, у разі невиконання чи неналежного виконання відповідачем будь-яких обов`язків, встановлених Договором, в тому числі у разі затримання сплати частини Кредиту та/або процентів за його користування, щонайменше на один календарний місяць, позивач має право вимагати виконання зобов`язання з повернення кредиту за Договором. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 107368,61 грн та судові витрати. Ухвалою судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28.08.2021 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного провадження із викликом сторін. 01.12.2021 за № 26020 від представника відповідача [PERSON] - адвоката Гуменюка О.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування відзиву він посилався на те, що кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушень та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюється споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. При цьому, він не вказує чи надіслав [PERSON] повідомлення необхідність достроково погасити суму заборгованості. Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані Банком в позовній заяві, а отже не є належним доказом існування боргу. Доказами, які підтверджують заборгованість та її розмір є первинні документи, оформленні відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». В той же час, розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку аналогічно встановлює, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Від відповідача за первісним позовом [PERSON] через її представника - адвоката Гуменюка О.В. до суду надійшла зустрічна позовна заява до АТ «Альфа- Банк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору частково недійсним, в якій вона просила визнати недійсним пункт 1 угоди (акцепту) про надання кредиту № 501009069 та Додатку 1 до нього від 22.02.2018 року про встановлення плати за обслуговування кредиту (за розрахунково-касове обслуговування) у розмірі 2,25 % від суми кредиту щомісяця у кредитному договорі, укладеному між [PERSON] та АТ «Альфа- Банк»; зобов`язати АТ «Альфа-Банк» здійснити перерахунок заборгованості за укладеною угодою (акцептом) пропозиції про укладення угоди про надання особистого кредиту № 501009069 шляхом зарахування коштів, які були неправомірно сплачені за розрахунково-касове обслуговування (у розмірі 53999,52) на погашення заборгованості по тілу кредиту та процентах за користування кредитом. В обґрунтування вимог позову він посилався на те, що щомісячний розмір сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування майже вдвічі перевищує встановлені банком відсотки. Більш з тим, відповідачем не зазначено в чому саме полягає послуга з розрахунково-касового обслуговування. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Умова, закріплена в п. 1 угоди (акцепту) про надання кредиту № 501009069 та Додатку 1 до нього від 22.02.2018 року про встановлення плати за обслуговування кредиту (за розрахунково-касове обслуговування) у розмірі 2,25 % від суми кредиту щомісяця (2249,98 грн.) у кредитному договорі, укладеному між [PERSON] та АТ «Альфа-Банк» є явно несправедливими, оскільки сплата комісії «за обслуговування кредиту» в розмірі більшому ніж встановлені банком відсотки, яка сплачується в твердій сумі щомісячно, незалежно від здійснених погашень вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Права [PERSON] як споживача, порушено з огляду на встановлення в угоді (акцепті) про надання особистого кредиту № 501009069 несправедливої умови про сплату комісії за розрахунково-касове обслуговування кредиту у розмірі 2,25 % від суми кредиту, що становить 2249,98 грн. на місяць. Ні в угоді (акцепті) про надання кредиту № 501009069, ні в додатках до нього не зазначено, які саме послуги, за вказану комісію за розрахунково-касове обслуговування, надаються позивачу. У разі встановлення, що позичальник здійснював платежі на виконання умов договору, які визнані недійсними, він має право на проведення відповідного перерахунку, або повернення зайво сплачених коштів. 03.12.2021 за вх. № 26253 від представника позивача за первісним позовом [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, в якій вона вказувала, що позовні вимоги підтримує повністю. В обґрунтування вимог відповіді на відзив вона посилалась на те, що до складу кредитного договору входять Акцепт, Оферта, Паспорт споживчого кредиту та Додаток № 1 до Угоди про надання кредиту № 501009069 від 23.02.2018, який є невід`ємною частиною Кредитного договору. При цьому, в усіх складових частинах Договору, які містять особистий підпис [PERSON] зазначено погоджені сторонами умови кредитування. Щодо вимоги дострокового повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору, може бути виписка з рахунку особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно вимог закону. Надані Банком виписки та розрахунок заборгованості у сукупності є належними, допустимими, достовірними, достатніми доказами на підтвердження здійснених господарських операцій. Номер кредитного договору та дата його укладення повністю збігаються у всіх наданих суду Кредитором складових частинах Договору - Оферті, Паспорті споживчого кредиту та Додатку № 1, що є свідченням того факту, що всі названі документи у своїй сукупності складають один Кредитний договір, який погоджений та підписаний обома сторонами. Також, останній платіж за Кредитним договором відповідачем здійснено 26.06.2020 в сумі 1000,00 грн. Після цього жодних погашень відповідач не здійснювала, допустивши прострочення щомісячних платежів. 30.06.2022 за вх. № 12210 від представника відповідача за зустрічним позовом [PERSON] до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якій вона просила застосувати позовну давність при розгляді зустрічного позову та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Підтвердженням досягнення згоди з усіх істотних умов договору є підписи представника Банку та безпосередньо позичальника. В Оферті Позичальник своїм підписом підтвердив факт отримання від Банку підписаного ним Акцепту. Як видно з Оферти саме позивач звернувся до АТ «Альфа-Банк» із пропозицією укласти Кредитний договір і саме він запропонував його істотні умови. 23.02.2018 представником АТ «Альфа-Банк» підписано Акцепт на укладення угоди про надання кредиту № 501009069, якою прийнято пропозицію позивача на умовах Оферти. Крім того, сторони підписали Паспорт споживчого кредиту та графік платежів, які були також надані позивачу. АТ «Альфа Банк» до підписання кредитного договору була надана позивачці в письмовій формі інформація про умови кредитування, про орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначення сукупної вартості кредиту та процентної ставки, в тому числі, про плату за обслуговування кредиту. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються зокрема платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). Статтями 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачена така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» прямо передбачена можливість банками передбачати у Кредитному договорі нарахування та сплату комісії, які Позичальник зобов`язаний сплатити банку. Згідно ч. 12 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надання послуги. Всі норми Закону України «Про захист прав споживачів», які суперечать викладеним нормам Закону України «Про споживче кредитування» (в тому числі ті, що забороняли встановлення комісії), не можуть застосовуватися до відносин споживчого кредитування з огляду на ст. 11 самого ЗУ «Про захист прав споживачів». Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» прямо передбачена можливість банками передбачати у Кредитному договорі нарахування та сплату комісії, які Позичальник зобов`язаний сплатити банку. Закон України «Про споживче кредитування» та Закон України «Про захист прав споживачів» у редакції чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору з Позивачем і на даний час, вже не містили жодних посилань про те, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Постанова Національного банку № 49 від 08.06.2017, якою затверджені «Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту та реально річної процентної ставки за договором про споживчий кредит» такої заборони також вже не містила. Не може вважатися недобросовісним та несправедливим та можливість застосування чого законодавець прямо передбачив у профільному Законі України «Про споживче кредитування». Представник вважає, що даний позов поданий не з метою захисту порушених прав, а з метою уникнення зобов`язань перед Відповідачем. Щодо пропуску строку позовної давності, то позивач могла і повинна була довідатися про ймовірне порушення права 23.02.2018 р. Ухвалою суду від 27.01.2023 було змінено назву позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом у справі за первісним позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості та зустрічним позовом [PERSON] , поданим представником адвокатом Гуменюком Олександром Володимировичем, до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору частково недійсним, а саме Акціонерне товариство «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «СЕНС БАНК». У судове засідання представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом АТ «СЕНС БАНК» не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи без участі представника банку, позов підтримує та просить задовольнити, а також не заперечує щодо заочного вирішення справи. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом[PERSON] та її представник адвоката Гуменюк О.В. у судове засідання не з`явились. Про причини своєї неявки у судові засідання суду не повідомили, заяв про відкладення судового розгляду не подали. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти, відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків. При розгляді справи встановлено, що 23.02.2018 між Акціонерним товариством «Альфа- Банк» та [PERSON] було укладено оферту на укладення угоди про надання кредиту № 501009069. Як вбачається з акцепту пропозиції на укладення угоди про надання кредиту № 501009069 від 23.02.2018 р. [PERSON] було укладено угоду про надання кредиту від 23.02.2018 № 501009069 та визначено тип кредиту - «Кредит готівкою», сума кредиту - 99999,00 грн., процентна ставка - 16.99 % річних, строк - 48 місяців. Датою повернення кредиту вказано - 23.02.2022. Кредит наданий позичальнику для власних потреб, отримання грошових коштів в розмірі 99999,00 грн. (а.с. 41). Згідно з додатком № 1 до угоди - Графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг (а.с. 41) та Паспорта споживчого кредиту (а.с. 44) передбачено щомісячну плату за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 2,25 %. У зв`язку з неналежним виконанням позичальником [PERSON] зобов`язань за кредитним договором банк заявив до стягнення заборгованість станом на 01.07.2021 у розмірі 107368,61 грн, а саме: за кредитом - 58355,64 грн; за відсотками - 12413,30 грн, за комісією - 36599,67 грн, що підтверджується наданим банком розрахунком заборгованості (а.с. 19). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. При вирішенні спору в межах розгляду даної справи суд згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує правовий висновок, який міститься в постанові Верховного Суду від 09.10.2019 у справі № 204/7584/16-ц, на яку посилався позивач за первісним позовом. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», який набув чинності 10.06.2017, загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного Банку України постановою від 08.06.2017 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частин першої та другої ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10.06.2017), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21). В Акцепті пропозиції на укладення угоди про надання кредиту № 501009069 від 23.09.2018 передбачено сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту - 2,25 %. У пункті 5 Акцепту пропозиції на укладення угоди про надання кредиту № 501009069 від 23.09.2018 зазначено: «всі відносини між Позичальником та Банком, що не врегульовані цією Угодою, регулюються Договором. Договір визначає всі умови надання та користування Кредитом, додатково до тих, що вказані в Угоді. Його діюча редакція розміщена: www.alfabank.com.ua. Угода є невід`ємною частиною Договору». Відповідно до пункту 2.6 Договору «…банк в порядку та на умовах визначених цим Договором зобов`язується протягом строку дії цього Договору та строку дії Картки забезпечити здійснення операцій по Рахунку, надавати інші послуги згідно з цим Договором…, а Клієнт зобов`язується сплачувати Банку винагороду за його послуги та виконувати інші зобов`язання до цього Договору». Верховний Суд у постанові від 08 лютого 2023 року у справі № 168/349/20 (провадження № 61-2223ск21), оцінюючи зміст оспорюваної умови Акцепту ПАТ «Альфа-банк» пропозиції на укладення угоди про надання кредиту, якою передбачено сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, та зміст наведених положень Договору, якими визначено, у чому полягає послуга банку по обслуговуванню кредиту, дійшов висновку, що дії банку, які складають обслуговування кредиту, відповідають зобов`язанням банку, визначеним пунктом 2.21 Договору про надання позичальнику не частіше одного разу на місяць безоплатно інформації про поточний розмір заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої банку, надання виписок по рахунку, щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за договором, які сплачені та які належить сплатити і дати сплати, та зобов`язанням кредитодавця про надання інформації споживачу, визначених статтею 11 Закону України «Про споживче кредитування», а тому такі послуги не можуть бути оплатними. Також у цій постанові Верховний Суд вказав, що наведене дає підстави для висновку, що оспорювані положення кредитного договору, якими передбачено сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту суперечать положенням ч. 1 та 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», а тому таке положення є нікчемним. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що первісний позов Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягає до часткового задоволення, а саме лише в частині стягнення заборгованості за кредитом та відсотками. Позовна вимога про стягнення заборгованості за комісією не підлягає до задоволення, оскільки положення кредитного договору, якими передбачено сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту суперечать положенням ч. 1 та 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», а тому таке положення є нікчемним, а нікчемний правочин є недійсним у силу закону з моменту його укладення. З приводу зустрічного позову [PERSON] , поданого представником адвокатом Гуменюком О.В., до АТ «СЕНС БАНК» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору частково недійсним суд висновує таке з таких підстав. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так i від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідках. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (п. 98 постанови ВП ВС від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18). Велика Палата Верховного Суду у пунктах 71-73 постанови від 10 квітня 2019 р. у справі № 463/5896/14-ц дійшла таких висновків: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення та вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що вимога зустрічного позову про визнання недійсним пункту 1 угоди (акцепту) про надання кредиту № 501009069 та Додатку 1 до нього від 22.02.2018 про встановлення плати за обслуговування кредиту (за розрахунково-касове обслуговування) у розмірі 2,25 % від суми кредиту щомісяця у кредитному договорі, укладеному між [PERSON] та АТ «Альфа- Банк», не підлягає до задоволення саме в зв`язку з обранням неналежного способу захисту порушеного права, оскільки суперечить вимогам ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» та свідчить про нікчемність цієї умови договору. Визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним у силу закону з моменту його укладення. Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Відповідно до частини п`ятої статті 216 ЦК України суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Оскільки при вирішенні спору про визнання правочину недійсним, встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, щодо нікчемності правочину, тому вказуючи про нікчемність правочину, одночасно підлягають застосуванню наслідки недійсності нікчемного правочину, визначені у статті 216 ЦК України. З огляду на встановлені у справі обставини щодо нікчемності умов договору в частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту у розмірі 2,25 % від суми кредиту та враховуючи вимоги позивача за зустрічним позовом щодо зобов`язання відповідача за зустрічним позовом здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором, у цій справі підлягають застосуванню правові наслідки виконання нікчемного правочину шляхом зобов`язання АТ «СЕНС БАНК» здійснити перерахунок заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 501009069 від 23.02.2018, що забезпечить захист інтересів позивачки у правовій визначеності. Крім того, відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21), зобов`язання перерахувати заборгованість за кредитним договором є належним способом судового захисту. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про часткове задоволення зустрічного позову [PERSON] , поданого представником адвокатом Гуменюком О.В., до Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору частково недійсним, а саме лише в частині зобов`язання АТ «СЕНС БАНК» здійснити перерахунок заборгованості за укладеною угодою (акцептом) пропозиції про укладення угоди про надання особистого кредиту № 501009069 шляхом зарахування коштів, які були неправомірно сплачені за розрахунково-касове обслуговування (у розмірі 53999,52) на погашення заборгованості по тілу кредиту та процентах за користування кредитом. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому судовий збір, який сплатив позивач при зверненні до суду, відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. За подання первісного позову АТ «СЕНС БАНК» сплачено 2270,00 грн., при цьому судом первісний позов було задоволено частково (2270,00 грн х 70768,94 грн/ 107368,61 грн = 1496,21 грн), тому з відповідача за первісним позовом [PERSON] необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1496,21 грн. Згідно із частиною шостою статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав. Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] заявлені 2 вимоги (1 вимога немайнового характеру та 1 вимога майнового характеру): - визнання недійсним пункт 1 угоди (акцепту) про надання кредиту № 501009069 та Додатку 1 до нього від 22.02.2018 року про встановлення плати за обслуговування кредиту (за розрахунково-касове обслуговування) у розмірі 2,25 % від суми кредиту щомісяця у кредитному договорі, укладеному між [PERSON] та АТ «Альфа- Банк»; - зобов`язання АТ «СЕНС Банк» здійснити перерахунок заборгованості за укладеною угодою (акцептом) пропозиції про укладення угоди про надання особистого кредиту № 501009069 шляхом зарахування коштів, які були неправомірно сплачені за розрахунково-касове обслуговування (у розмірі 53999,52) на погашення заборгованості по тілу кредиту та процентах за користування кредитом. За подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру судовий збір становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 908,00 грн, а майнового характеру - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 908,00 грн та не більше 11 350,00 грн (підпункт 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір»). У статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» встановлено у 2021 році прожитковий мінімум для працездатних осіб із 01 січня 2021 року у розмірі 2270,00 грн. Оскільки вимога немайнового характеру не підлягає задоволенню, а позивач за зустрічним позовом [PERSON] звільнена від сплати судового збору за позовом, пов`язаним з порушенням її прав на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», із АТ «СЕНС БАНК» необхідно стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 908 грн у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України за позовну вимогу майнового характеру, заявлену в зустрічному позові. На підставі наведеного та

Outcome: partial