Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-07 00:00:00

У березні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Магелан Трек Солюшен» (далі - ТОВ «Магелан Трек Солюшен») у якому просив: - визнати дії ТОВ «Магелан Трек Солюшен» щодо безпідставного його звільнення з посади Аналітик комп?ютерних систем за одноразове грубе порушення трудових обов?язків з підстав п. 1 ст. 41 КЗпП України; - зобов?язати відповідача, протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішення суду законної сили, внести відповідний запис до трудової книжки щодо його звільнення з посади Аналітик комп?ютерних систем з 16 грудня 2022 року за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням; - стягнути з відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати за період з 16 грудня 2022 року по даний час у розмірі 50 000 грн; - стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 5 000 грн. В обгрунтування позовних вимог зазначав, що на підставі наказу №57 від 24.09.2019 року з 25.09.2019 року він був прийнятий на посаду Аналітик комп?ютерних систем ТОВ «Магелан Трек Солюшен». У зв?язку з військовими діями директор [PERSON] разом з сім?єю виїхав за кордон. Проте, з директором він мав постійний зв?язок через мессенджер (Viber). Всі виробничі питання вони вирішували через соціальну мережу Viber. Оскільки заробітна плата була незначною він вирішив звільнитися. Вказував, що він повідомив директора про своє звільнення, він не заперечував, вказав за власним бажанням, 16 грудня 2022 року він подав на ім?я директора заяву про звільнення за власним бажанням, про що директор в соціальній мережі вказав [PERSON] сьогоднішнім днем має підготувати звільнення. Оскільки тривалий час наказу про звільнення не було він постійно звертався до директора через соціальну мережу, нагадував з приводу звільнення, що підтверджується перепискою. 25 січня йому стало відомо, що наказом №27-к від 16.12.2022 року його звільнено з посади за одноразове грубе порушення трудових обов?язків на підставі п.1 ст. 41 КЗпП України. Цього ж дня він подав заяву про свою незгоду з даним наказом. Лише після 20 лютого 2023 року він отримав від працівника товариства листування, що документи залишені на охороні, і 21 січня 2023 року він забрав наказ про звільнення, акт про порушення обов?язків, трудову книжку та лист-відповідь про виправлення помилки запису наказу, жодних документів він не підписував. На прохання видати йому довідку про заробіток та посадову інструкцію, відповіді не отримав. Посилаючись на викладені обставини щодо його звільнення за п.1 ст.41 КЗпП України вважав, що наявні підстави для зміни формулювання його звільнення у трудовій книжці та зобов?язання відповідача вказати підставу його звільнення з займаної посади за п.1 ст. 36 КЗпП України. Крім того зазначав, що на день його звільнення розрахунку з ним відповідач не зробив, який мав би зробити нарахування йому заробітної плати за період з 16 грудня 2022 року по даний час. Його заробіток складав 17 923,84 грн згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податку. На всі його звернення про виплату заробітку на момент отримання трудової книжки та всіх наказів, він відповіді та заробітної плати не отримав. Вважаючи, що відповідач неправомірно відмовився виплачувати нараховану йому заробітну плату в день звільнення, отже з відповідача на його користь підлягає стягненню сума заробітної плати за період починаючи з 16.12.2022 року по даний час. Також вказував, що в зв?язку з вчиненням відповідачем протиправних дій, невиконанням ним трудових договорів, та безпідставного систематичного порушення його прав, йому завдано моральної шкоди, яка полягає в спричинені йому тяжкого психологічного шоку в момент, коли він дізнався про своє звільнення за п. 1 ст. 41 КЗпП України в зв?язку з чим він відчуває психологічний дискомфорт розуміючи про можливі проблеми, які можуть виникнути в нього при наступному працевлаштуванні на інше місце роботи, та будучи безробітним, змушений звертатися за захистом та відновленням своїх прав. Завдану відповідачем йому моральну шкоду, він оцінює у розмірі 5000 грн. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження в даній цивільній справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання (а.с.45). Представник відповідача - адвокат Кривша Я.А. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. У відзиві зазначав, що відповідач позов визнає частково, а саме в частині звільнення позивача за одноразове грубе порушення трудових обов?язків згідно з п.1 ч. 41 КЗпП України. Відповідач вважає, що невиконання службових обов?язків носило систематичний характер, у зв?язку з чим звільнення необхідно було здійснювати за п.3 ст. 40 КЗпП України, про що відповідачем було повідомлено позивача про дану обставину і позивач долучив до позову дане повідомлення. Вимогу позивача про стягнення заробітної плати з 16.12.2022 року відповідач вважає безпідставною, оскільки позивач 16.12.2022 року подав заяву про звільнення після чого на роботу не ходив, жодної роботи не виконував за трудовим договором, при цьому позивач просить стягнути 50 000 грн заробітної плати, проте жодного розрахунку не наведено. Посилання позивача на затримку видачі трудової книжки в зв?язку з чим виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу відповідач вважає необгрутованим, оскільки позивач на підтвердження цих обставин доказів не надав. Крім того, позивач сам не забрав трудову книжку в день звільнення, потім з проханням надати трудову книжку не звертався, таким чином не виконав свій обов?язок її забрати. При цьому, листуванням в мессенджері, наданого позивачем до позовної заяви на 15.01.2023 р. позивач вже як місяць був на новій роботі, що свідчить про відсутність вимушеного прогулу. Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, обставини, на які позивач посилався, зокрема, про те, що проблеми, які можуть виникнути при наступному працевлаштуванні на інше місце роботи, та що він є безробітним, відповідач вважав, що вони спростовуються доданою позивачем до позову перепискою у мессенджері, в якій позивач сам зазначає, що він вже місяць як працює на роботі. Отже, позивач не надав доказів завдання йому моральної шкоди. Крім того, в відзиві представник відповідача зазначив про очікування понесених відповідачем судових витрат на професійну правову допомогу в сумі 12 000 грн, повний розрахунок яких буде надано суду (а.с.46-49). Не погоджуючись з відзивом, позивач надіслав до суду відповідь на відзив, у якому зазначав, що всі зауваження відповідача щодо його звернення до суду є безпідставними, оскільки йому заробіток на момент звільнення виплачений не був, посадова інструкція не надана, довідка про заробіток також надана не була, тому він був змушений отримувати дані про свій заробіток з відомостей Державного реєстру, заробітну плату він просив стягнути з 16 грудня 2022 року. Йому також завдана моральна шкода, яку він оцінив в мінімальну суму. Отже, вважав, що його позовні вимоги підлягають задоволенню. Також вважав, що суд не може задовольнити очікування відповідача про стягнення з нього витрат на професійну правову допомогу в сумі 12 000 грн на підготовку відзиву (а.с.57-63). Представник відповідача - адвокат Кривша Я.А. надіслав до суду заперечення на відповідь на відзив позивача, зі змісту якого вбачається, що відповідач викладені доводи у відзиві на позовну заяву повністю підтримав. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та стягнути з позивача, понесені відповідачем на професійну правову допомогу, розмір яких відповідач вказав у відзиві (а.с.64-66). Крім того, представник відповідача - адвокат Кривша Я.А. подав суду клопотання про відшкодування судових витрат, у якому просив при ухваленні рішенні в справі, задовольнити судові витрати на правову допомогу в сумі 12 000 грн (а.с.68). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08.05.2023 року задоволено клопотанням позивача про витребування доказів у даній справі та витребувано у ТОВ «Магелан Трек Солюшен» належним чином завірені копії відповідних документів (а.с.78-79). 29.05.2023 року на виконання ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08.05.2023 року від відповідача до суду надійшли матеріали (а.с.83-92). У судове засідання сторони не з?явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином (а.с. 94-98). Клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, тому відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними в справі матеріалами. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, об`єктивно оцінивши зібрані у справі докази, які мають правове значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи відзив відповідача на позовну заяву, відповідь на відзив позивача, заперечення відповідача на відповідь на відзив позивача, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке грунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, згідно з наказом ТОВ «Магелан Трек Солюшен» №57 від 24.09.2019 року [PERSON] з 25.09.2019 року прийнятий на постійне місце роботи на посаду Аналітик комп?ютерних систем, про що внесено відповідний запис до трудової книжки позивача, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 88, 10). Відповідно до наказу ТОВ «Магелан Трек Солюшен» № 27-к від 16 грудня 2022 року позивача 16.12.2022 року звільнено з посади Аналітик комп?ютерних системза одноразове грубе порушення трудових обов?язків згідно з п. 1 ст. 41 КЗпП України, про що внесено відповідний запис до трудової книжки позивача(а.с. 8, 10, 87). Підставою видання вказаного наказу про звільнення є Акт про порушення обов?язків від 15.12.2022 року, згідно з яким сукупність наведених у ньому факторів призвело до звільнення фахівця [PERSON] на підставі п.1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України (а.с.9). Статтею 41 КЗпП України визначено додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з окремими категоріями працівників за певних умов . Згідно з п.1 ст. 41 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача) трудовий договір з ініціативи роботодавця може бути розірваний у випадку одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами податкових та митних органів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами. Оскільки позивач не відноситься до категорії працівників, з якими може бути розірвано трудовий договір з ініціативи роботодавця за певних умов, визначених у п.1 ст. 41 КЗпП України, відтак суд вважає, що звільнення позивача з посади Аналітика комп?ютерних систем за одноразове грубе порушення трудових обов?язків з підстав п. 1 ст. 41 КЗпП України не відповідає чинному законодавству. Позовні вимоги в частині звільнення позивача за одноразове грубе порушення трудових обов?язків згідно з п. 1 ст. 41 КЗпП України визнає й відповідач, про що зазначає в своєму відзиві (а.с.46-49). Разом з цим, у відзиві відповідач також зазначав, що звільнення позивача необхідно було здійснювати за п. 3 ст. 40 КЗпП України, оскільки вважає, що невиконання останнім трудових обов?язків мало систематичний характер. Крім того, відповідач надав наказ від 30 грудня 2022 року № 27.1-к, згідно з яким внесено зміни до наказу від 16 грудня 2022 року № 27-к - [PERSON] 16.12.2022 року звільнено з посади Аналітика комп?ютерних систем згідно з п.3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов?язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку (а.с. 85). Згідно з п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадку систематичного невиконання працівником обов`язків без поважних причин. З передбачених зазначеною нормою права підстав працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (ст. 151 КЗпП України). Таким чином, п. 3 ст. 40 КЗпП України дає роботодавцю право за власною ініціативою припинити трудові відносини з працівником у разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку (ПВТР), якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. При цьому систематичним невиконанням обов`язків вважається саме таке, що вчинене працівником, який вже раніше допускав порушення покладених на нього обов`язків і притягувався за це до відповідальності, проте застосовані заходи дисциплінарного чи громадського стягнення не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 345/472/19, від 07.05.2020 у справі № 333/1839/19, від 08.04.2020 у справі № 554/9453/15-ц, від 03.06.2020 у справі № 766/7760/17. Отже, звільнення за систематичне порушення посадових/робочих обов`язків можливе лише щодо працівників, які вже притягались до відповідальності, однак такі заходи відповідальності не мали належного впливу на працівника та порушення повторилось. У разі не дотримання роботодавцем передбачених п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України вимог, звільнення працівника згідно з п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України не може вважатися законним. Відповідач не надав суду доказів, які б свідчили про систематичність невиконання трудових обов?язків позивачем, зокрема, допущення позивачем порушення покладених на нього обов?язків і притягнення його за це до відповідальності та, що застосовані до нього заходи дисциплінарного чи громадського стягнення не дали позитивних наслідків і він знову вчинив дисциплінарний проступок у зв?язку з чим до нього застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Наданий відповідачем Акт про порушення обов?язків від 15.12.2022 року до наказів від 16 грудня 2022 року № 27-к та від 30.12.2022 року № 27.1-к не містить даних, які б підтверджували вищенаведені обставини, а відтак даний акт не є належним та допустимим доказом у розумінні ст. ст. 76-78 ЦПК України. Звертаючись до суду з позовом позивач просив визнати дії ТОВ «Магелан Трек Солюшен» щодо безпідставного його звільнення з посади Аналітика комп?ютерних систем за одноразове грубе порушення трудових обов?язків з підстав п. 1 ст. 41 КЗпП України. Як встановлено судом, звільнення позивача з займаної посади відбулося на підставі наказу відповідача від 16 грудня 2022 року № 27-к згідно з п. 1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов?язків до якого наказом від 30.12.2022 року № 27.1-к внесені зміни, а саме змінено підставу звільнення позивача з п. 1 ст. 41 КЗпП України на п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач вказані накази не оскаржував, вимог до відповідача про визнання його звільнення на підставі даних наказів незаконним та/або ж про скасування цих наказів не заявляв. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Встановивши, що звільнення позивача відбулося на підставі наказу, який не відповідає чинному законодавству, однак зважаючи на вимоги ч.1 ст. 13 ЦПК України суд позбавлений можливості визнати незаконним звільнення позивача згідно з даним наказом та/або його скасувати, оскільки позивач як наказ про його звільнення так і наказ про внесення змін яким змінено підставу звільнення не оскаржував і позовних вимог до відповідача про визнання його звільнення на підставі даних наказів незаконним та/або ж про скасування цих наказів не заявляв, а визнання дій відповідача щодо безпідставного звільнення позивача з займаної посади за одноразове грубе порушення трудових обов?язків згідно з п. 1 ст. 41 КЗпП України не призведе до відновлення прав позивача, за захистом яких він звернувся, виходячи з наведених норми матеріального та процесуального права суд дійшов висновку, що позовна вимога позивача про визнання дій ТОВ «Магелан Трек Солюшен» щодо безпідставного його звільнення з посади Аналітика комп?ютерних систем за одноразове грубе порушення трудових обов?язків з підстав п. 1 ст. 41 КЗпП України задоволенню не підлягає. Що стосується позовних вимог про зобов?язання відповідача, протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішення суду законної сили, внести відповідний запис до трудової книжки щодо його звільнення з посади Аналітик комп?ютерних систем з 16 грудня 2022 року за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, суд зазначає про наступне. За положеннями ч. 3 ст. 235 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача) у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Якщо неправильне формулювання звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, суд одночасно із зміною формулювання звільнення приймає рішення про виплату власником на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період, який не перевищує одного року, а якщо справа не з вини працівника розглядається більше року, - за весь строк вимушеного прогулу. Обов`язок доводити ту обставину, що неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню, лежить на працівникові (ч.3 ст. 235 КЗпП України з коментарем в редакції, чинній на час звільнення позивача). Звертаючись із вказаним позовом до відповідача, позивач просив зобов?язати відповідача внести відповідний запис до трудової книжки щодо його звільнення з 16 грудня 2022 року за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, тобто змінити формулювання причин його звільнення з п. 1 ст. 41 КЗпП України на ст. 38 КЗпП України. Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. За змістом ст. 38 КЗпП України роботодавець повинен розірвати трудовий договір з ініціативи працівника у строк, про який просить працівник залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У позові позивач посилався на те, що 16 грудня 2022 року він подав на ім?я директора заяву про звільнення за власним бажанням. Однак, копії вказаної заяви позивач суду не надав, і витребувані судом у відповідача матеріали такої заяви не містять. Проте, факт звернення 16 грудня 2022 року позивача до відповідача з заявою про звільнення за власним бажанням, і те, що днем звільнення слід вважати саме 16 грудня 2022 року визнається і не оспорюється сторонами, про що позивач зазначає у позові, а відповідач у відзиві, а також даний факт підтверджується перепискою сторін в месенджері наданою позивачем до позову (а.с.17-23). Разом з тим, доказів на підтвердження того, що позивач у заяві просив звільнити його за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, при цьому зазначав причини, які дають підстави для його звільнення в день подання заяви, як це передбачено ст. 38 КЗпП України, позивач суду не надав і матеріали справи таких доказів не містять. Також, слід звернути увагу на те, що позивач посилався у позові на наявність підстав для зміни формулювання його звільнення у трудовій книжці та зобов?язання відповідача вказати підставу його звільнення з займаної посади за п.1 ст. 36 КЗпП України, однак позовних вимог до відповідача про зміну формулювання його звільнення з займаної посади з п. 1 ст. 41 КЗпП України на п.1 ст. 36 КЗпП України, позивач не заявляв. З огляду на вищенаведене, враховуючи вимогу ч. 1 ст. 13 ЦПК України, згідно з якою суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, позовна вимога позивача про зобов?язати відповідача внести відповідний запис до трудової книжки щодо його звільнення за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням задоволенню не підлягає. Щодо позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати за період з 16 грудня 2022 року по даний час у розмірі 50 000 грн, суд зазначає про наступне. Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Як встановлено судом 25.09.2019 року позивач був прийнятий на посаду Аналітика комп?ютерних систем ТОВ «Магелан Трек Солюшен». 16 грудня 2022 року позивач подав заяву на ім?я директора ТОВ про його звільнення за власним бажанням. Наказом відповідача № 27-к від 16 грудня 2022 року позивача 16 грудня 2022 року звільнено з роботи. Цього ж дня трудові відносини між позивачем і відповідачем припинилися, що визнається і не оспорюється сторонами. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи організації, проводиться в день звільнення. Згідно з довідкою вих.№0905/1 від 25.01.2023 р., виданою ТОВ «Магелан Трек Солюшен» за 2022 рік, а саме за період з січня 2022 року по грудень 2022 року включно позивачу нараховано заробітну плату в розмірі 82 694, 87 грн, з яких: 16 126,46 грн - утримання податків, 66 569 грн - до сплати позивачу. Затримок по видачі заробітної плати не було (а.с.84). З огляду на викладене, суд вважає, що позовна вимога позивача про стягнення з відповідача заробітної плати за період з 16 грудня 2022 року і по даний час є безпідставною, в зв?язку з чим суд дійшов висновку, що дана позовна вимога задоволенню не підлягає. Посилання позивача на виплату йому заробітку в зв?язку з затримкою видачі трудової книжки не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не доведено, і судом не встановлено обставин, які б давали підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку ст. 235 КЗпП України, якою передбачено таку виплату. У той час, як встановлено судом у позивача не було вимушеного прогулу через затримку видачі йому трудової книжки, оскільки станом на 15.01.2023 р. позивач вже місяць працював на іншій роботі, про що зазначив сам позивач у листуванні в мессенджері, яке він додав до позовної заяви (а.с.23). Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про практику в справах про відшкодування моральної шкоди» визначено поняття моральної шкоди. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 5 вказаної постанови обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У позовній заяві позивач посилаючись на те, що в зв?язку з вчиненням відповідачем протиправних дій, невиконанням ним трудових договорів, та безпідставного систематичного порушення його прав, йому завдано моральної шкоди, яка полягає в спричинені йому тяжкого психологічного шоку в момент, коли він дізнався про своє звільнення за п. 1 ст. 41 КЗпП України в зв?язку з чим він відчуває психологічний дискомфорт розуміючи про можливі проблеми, які можуть виникнути в нього при наступному працевлаштуванні на інше місце роботи, та будучи безробітним, змушений звертатися за захистом та відновленням своїх прав, просив стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 5000 грн. Разом з тим, вказаних обставин недостатньо для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, оскільки позивач зобов`язаний довести настання негативних наслідків у вигляді такої шкоди, її розмір та причинний зв`язок. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факт заподіяння йому відповідачем моральних чи фізичних страждань, настання негативних наслідків у вигляді такої шкоди, її розміру та наявності причинного зв`язку між шкодою і діями заподіювача, а тому відсутні підстави для задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди. Під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат (ст. 264 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Як вбачається із відзиву на позовну заяву, представник відповідача - Кривша Я.А. у відзиві зазначив, що відповідач очікує понести судові витрати на професійну правову допомогу в сумі 12 000 грн (а.с.49). Позивач у відповіді на відзив зазначив про свою незгоду щодо стягнення з нього витрат на професійну правову допомогу в сумі 12 000 грн (а.с.63). Клопотанням про зменшення судових витрат, пов?язаних з наданням правничої допомоги, позивач до суду не подав. Представник відповідача - Кривша Я.А. подав до суду клопотання, в якому просив стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати в розмірі 12 000 грн (а.с. 68). На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000 грн представник відповідача - Кривша Я.А. надав договір № 1/12/4/23 від 12.04.2023 р. про надання правової допомоги, укладеного між ТОВ «Магелан Трек Солюшен» та адвокатом Крившою Я.А., акт виконаних послуг (робіт) від 22.04.2023 року, згідно з договором, довідку від 22.04.2023 року - розрахунок про розмір коштів, що підлягають виплаті адвокату по договору, квитанцію до прибуткового касового ордеру від 22 квітня 2023 року № 1/22 (а.с. 69-72). У разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, судові витрати на правову допомогу підлягають відшкодуванню. Суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, яка підлягає розподілу між сторонами. Відсутність клопотання сторони про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, виключає можливість суду самостійно зменшувати судові витрати, пов?язані з наданням правничої допомоги. Таких же правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29.03.2018 року в справі №907/357/16, від 18.12.2018 року в справі №910/4881/18 та від 03.10.2019 року в справі №922/445/19. За таких обставин, виходячи з вищенаведених норм процесуального права суд дійшов висновку, що понесені відповідачем судові витрати на правову допомогу підлягають відшкодуванню, отже з позивача на користь відповідача слід стягнути судові витрати в розмірі 12 000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved