Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області, із позовною заявою до Коломийської міської ради, якою просить визнати за [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , право власності на житловий будинок, господарські будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 30 травня 2023 року суд відкрив провадження у справі, призначив підготовче судове засідання та витребував матеріали спадкової справи. Ухвалою суду від 29 червня 2023 року підготовче провадження у справі було закрите і справу було призначено до розгляду по суті на 31 липня 2023 року. Стислий виклад позицій учасників справи. Аргументи позивача. Його мати - [PERSON] була головою колгоспного двору, а він його членом. Проте після припинення його існування, оскільки вони не втратили своєї частки у його майні, вони стали співвласниками нерухомого майна у вигляді житлового будинку та господарських будівель і споруд, розташованих у [ADDRESS] (домоволодіння). Однак, оскільки [INFO] його мати померла, з метою оформлення права на його спадщину, він звернувся до нотаріуса, який відмовив йому у видачі свідоцтва про право на вказану спадщину, оскільки право власності не зареєстровано. У зв`язку із чим, позивач просить визнати за ним право власності на спадкове майно. Позиція відповідача. Просили справу розглядати без участі представника Коломийської міської ради та винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства України. Оцінка суду щодо фактів. [INFO] народився [PERSON] , матір`ю якого, згідно свідоцтва про народження, була [PERSON] (а.с.7). І за даними обласного комунального підприємства «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» Івано-Франківської обласної ради, житловий будинок та господарські будівлі і споруди, розташовані у [ADDRESS] , мають такий склад: житловий будинок (літера за планом - А); навіс (літери за планом - Б,В); огорожа (літера за планом - №1-2); питна колонка (літера за планом - №3); криниця (літера за планом - №4) (а.с.11-14). [INFO], з огляду на свідоцтво про смерть, [PERSON] померла (а.с.6). Водночас, за даними старости Воскресинцівського старостинського округу Коломийської міської ради Білейчука Любомира, згідно запису погосподарської книги № 5, особовий рахунок № [NUMBER] , за [PERSON] рахується житловий будинок в [ADDRESS] , як колгоспний двір, головою якого була вона. Станом на 01 липня 1990 року в колгоспному дворі (у [ADDRESS] ) були зареєстровані [PERSON] , 1966 року народження та [PERSON] , яка померла [INFO] при цьому, саме остання була головою вказаного колгоспного двору, а відомості про те, що її син був його членом, відсутні. Крім того стверджується, що [PERSON] , у виконкомі Воскресинцівської сільської ради заповіт не посвідчувала (а.с. 10). Також судом встановлено, що після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] [PERSON] прийняв спадщину після смерті свої матері подавши заяву про прийняття спадщини до Першої Коломийської державної нотаріальної контори (а.с. 9, 44-67). Проте, 26 травня 2023 року, державний нотаріус Коломийської державної нотаріальної контори Мануляк І.В., відмовила [PERSON] , у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із чим позивачу було рекомендовано звернутись до суду із позовною заявою про визначення права власності на нього (а.с.8). Оцінка суду щодо правовідносин учасників. Із встановлених обставин вбачається вступ позивача у цивільно-правові відносини щодо власності в межах яких, виник спір щодо набуття позивачем права власності на нерухоме майно, у порядку спадкування, яке не визнається третьою особою, і на яке претендує відповідач. Оцінка суду щодо права позивача. Положеннями статті 41 Конституції України гарантується право кожного володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (який набув чинності для України 11 вересня 1997 року) також передбачає право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном. З огляду на положення частини 1 статті 181 та 182 Цивільного кодексу України, житловий будинок та господарські будівлі і споруди, розташовані у [ADDRESS] , слід розглядати як нерухому річ, право власності на яку, а також його виникнення, перехід і припинення підлягає державній реєстрації. Законом, який регулює відносини пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV. Статтею 3 цього закону передбачено, що державна реєстрація прав є обов`язковою, інформація про права на нерухоме майно підлягає внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Проте, частиною 4 цієї статті гарантується, що права на нерухоме майно, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. А тому, суд відзначає наступне. З огляду на положення частини 1 статті 120 та частини 1 статті 112 ЦК Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (який діяв на території нинішньої України з 01 січня 1964 року до 01 січня 2004 року, а тому підлягає застосуванню, - надалі за текстом ЦК УРСР), майно колгоспних дворів належало його членам на праві сумісної власності, а членами дворів могли бути два і більше громадян. При цьому, в силу положень вказаного ЦК УРСР та «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР» (що була затверджена Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та діяла по 19 січня 1996 року), на той час законодавство не передбачало обов`язкової реєстрації прав власності на майно колгоспних дворів. Проте одним із документів, який в силу положень пункту 7 Розділу ІІ зазначеної Інструкції та додатку до неї вважався правовстановлюючим, було свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння, на підставі якого вносились відомості у погосподарську книгу, а під домоволодінням розумілось два і більше будинків, з приналежними до них надвірними будівлями (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці під одним порядковим номером по вулиці, провулку, площі. А встановлені судом факти прямо вказують на те, що майно колгоспного двору, в якому головою була померла мати позивача: [PERSON] являло собою саме домоволодіння, що складалось з житлового будинку (літера за планом - А); навісу (літери за планом - Б,В); огорожі (літера за планом - №1-2); питної колонки (літера за планом - №3); криниці (літера за планом - №4), І саме вона, володіла вказаним майном, як голова колгоспного двору. А отже і стала його власником. Тож суд одразу констатує, що він вважає встановленим факт належності [PERSON] (яка померла [INFO] ) житлового будинку та господарських будівель і споруд, розташованих у [ADDRESS] , на праві власності. І також суд констатує, що йому не надано будь-яких доказів того, що набуте [PERSON] , право власності на зазначене майно колгоспного двору було припинено будь-яким чином до 15 квітня 1991 року (а.с.1-76). З 15 квітня 1991 року, постановою Верховної Ради Української РСР, було введено в дію Закон Української РСР «Про власність» (який діяв по 20 червня 2007 року), відповідно до якого, щодо правовідносин, які виникли до 15 квітня 1991 року, цей закон застосовується до тих прав та обов`язків, що виникнуть після введення його в дію. І цей закон не передбачив положень які б позбавляли або припиняли набуті громадянами раніше права власності на нерухоме майно колгоспного двору. А з 01 січня 2004 року, набув чинності Цивільний кодекс України, відповідно до пункту 4 прикінцевих та перехідних положень якого, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Отже, навіть після ведення в дію і вказаного кодексу (оскільки він не передбачив положень які б позбавляли або припиняли набуті громадянами раніше права власності на нерухоме майно колгоспного двору), набуте [PERSON] право власності, продовжувало діяти та не припинилось. Але разом з цим, цей кодекс передбачає наступне. Відповідно до положень частини 1 статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). А згідно з положеннями частини 1 статті 1218 цього ж кодексу, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Отже, у зв`язку із смертю [PERSON] , відкрилась її спадщина, до складу якої увійшло її право власності на житловий будинок та господарські будівлі і споруди, розташовані у [ADDRESS] . Позаяк її право власності на таке нерухоме майно, існувало в неї на момент її смерті і не відноситься до тих прав, які в силу положень статті 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини, бо припиняються. Положення частини 1 статті 1223 ЦК України передбачають, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. А в силу положень частини 2 статті 1223 цього ж кодексу, тільки у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. При цьому суд враховує, що з огляду на положення частини 3 статті 1268 та частини 1 статті 1269 ЦК України, якщо спадкоємець, постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, він вважається таким, що прийняв її, якщо протягом шести місяців з часу відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї; якщо спадкоємець, постійно не проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, такий спадкоємець має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. І з огляду на матеріали спадкової справи, спадкоємці із заявами про прийняття спадщини або відмову від неї, не звертались. Спадкова справа була заведена тільки на підставі заяви [PERSON] , а заповіт відсутній (а.с.44-67). А за таких обставин, суд вважає, що саме позивач є єдиним спадкоємицем [PERSON] , і відповідно саме він успадкував її право власності на вказане нерухоме майно, ставши одноособовим власником цього майна, право приватної власності якого не визнав нотаріус і на яке претендує відповідач. Тож, вказане право позивача підлягає судовому захисту. З огляду на положення частини третьої статті 8, частини четвертої статті 13 та частини першої статті 55 Конституції України, держава гарантує будь-якому суб`єкту права власності можливість звернутись до суду за захистом цього права. А згідно з статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, у спосіб, визначений законами України. Тож суд враховує, що в силу пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України, способом захисту цивільного права може бути і його визнання судом. При цьому, з огляду на положення статті 392 цього ж кодексу, позов про визнання права власності може бути подано власником майна, якщо це право не визнається будь-якою іншою особою. Отже враховуючи викладене, та те, що на право приватної власності позивача претендує відповідач, у випадку не прийняття ним спадщини або не визнання цього судом, обраний позивачем спосіб захисту його права приватної власності на зазначену нерухомість слід визнати належно обраним, а позовні вимоги доведеними, і тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Таким чином,

Outcome: approved