Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-31 00:00:00

Концерн «МТМ» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, мотивуючи свої вимоги тим, що у період з 01.06.2015 року по 31.03.2021 року відповідачу було надано послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , на загальну суму 15 765 грн. 33 коп. Позивач посилаючись на те, що за вказаний період відповідачем не здійснено оплату за надані послуги, просить стягнути з відповідача у судовому порядку суму заборгованості за надані послуги за період з 01.06.2015 року по 31.03.2021 року, що складає 15 765 грн. 33 коп., а також оплачений при подачі позовної заяви судовий збір. Ухвалою суду від 01.12.2022 року було відкрито провадження в справі та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 07.03.2023 року відповідачем подано відзив на позовну заяву в якій він зазначив, що він дійсно був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 18.12.2012 по 31.03.2021. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за адресою: [ADDRESS] , за особовим рахунком № [NUMBER] , за період з 01.06.2015 року по 31.03.2021 нараховано за послуги в сумі 15 765,33 гривень, сплачено 0,00 грн. Отже, заборгованість за період 01.06.2015 по 31.03.2021 року складає 15 765,33 грн. Разом із тим, позивачем не доведено належними засобами доказування того, що відповідач був споживачем послуг, які надавалися Концерном «Міські теплові мережі» у період з 01.06.2015 року по 31.03.2021 року у кімнату [ADDRESS] . Факт лише самої реєстрації відповідача не свідчить про факт проживання ним у спірній кімнаті, і, тим паче, не свідчить про факт користування житлово-комунальними послугами. Наявність відкритого особового рахунку на ім`я відповідача також не доводить факт споживання останнім послуг за вказаною адресою. Відмітка про реєстрацію не має ніякого значення при вирішенні питання щодо постійного та фактичного проживання чи не проживання особині у певному місці, оскільки така реєстрація лише є процедурою внесення особою відомостей щодо місця свого проживання, тобто є лише технічною процедурою обліку громадян. З огляду на це, наявність реєстрації місця проживання не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що відповідач проживав за вказаною у позовній заяві адресою і отримував надані позивачем послуги. Факт того, що він не мешкав за зазначеною адресою в гуртожитку підтверджується довідкою форми ОК-5 Пенсійного фонду України, з якої встановлено, що з лютого 2015 року [PERSON] почав працювати в ТОВ «Гірнично добувна компанія «Мінерал», яке знаходиться за адресом: Запорізька область, м. Пологи, вул. Карєрна, 28, де працював, та почав проживати без реєстрації за адресом: [ADDRESS] . Наразі, довідку від квартального комітету, що [PERSON] мешкав за вказаною адресою взяти не має можливості, так як квартальний комітет знаходиться на тимчасово непідконтрольній території України. Крім того, відповідно до паспорту громадянина України для виїзду за кордон вбачається, що [PERSON] у березні 2017 року виїхав з території України. [PERSON] проживав у гуртожитку по [ADDRESS] , коли працював на ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь». Даний факт також підтверджується довідкою форми ОК-5 Пенсійного фонду України. Наразі, цей гуртожиток обслуговує комунальне підприємство «Наше місто». На підставі наведеного, [PERSON] не був споживачем послуг з теплопостачання у вигляді централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в період з 01.06.2015 по 31.03.2021, як вказано у позові. Також зазначив, що позивач не надав будь - яких доказів, які б підтвердили, що відповідач отримував житлово-комунальні послуги у період, в який такі послуги надавалися, а тому позивачем не доведено, що відповідач був споживачем послуг за адресою: [ADDRESS] у період з 01.06.2015 по 31.03.2021, тобто, відсутні докази того, що відповідач є споживачем послуг позивача у спірний період, тобто, належним відповідачем у справі, а відтак, на думку відповідача, підстав для покладення на нього обов`язку зі сплати послуг, які він не отримував, немає. Крім того, посилаючись на те, що позивачем заявлені позовні вимоги в сумі 15765,33 грн. за період з 01.06.2015 по 31.03.2021. Таким чином, починаючи з липня 2015 року позивач мав можливість довідатися про порушення свого права і саме з цього часу для нього розпочався перебіг позовної давності. Проте, до суду із даним позовом позивач звернувся тільки в листопада 2022 року, а тому позовні вимоги Концерну „Міські теплові мережі", які заявлені за період часу з 01.06.2015 року по жовтень 2018 року включно не підлягають задоволенню у зв`язку із пропуском строку позовної давності, просить застосувати наслідки спливу позовної давності. 22.03.2023 року представником позивача подані до суду письмові пояснення зі змісту яких вбачається, що відповідно до інформації з КП «ЦУІТ» [PERSON] з 18.12.2012 року по 31.03.2021 року, був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Позивач звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги в період з 01.06.2015 по 31.03.2021 року. Тобто в період, коли відповідач був зареєстрований за адресою надання послуг. Факт реєстрації не заперечується і самим відповідачем у відзиві на позовну заяву. До відзиву на позовну заяву відповідачем надано копію довідки форми ОК-5 Пенсійного фонду. Згідно вищевказаної довідки у 2015 році [PERSON] отримав заробітну плату за рік у сумі 57223, 48 грн. В 2016 році загальна сума виплат за рік складає 61 080, 68 грн., в 2017 році - 9 844, 96 грн., 2019 - 53 894, 00 грн., 2020 рік - 44 935, 90 грн., 2021 рік - 47 581, 85 грн., відомості щодо заробітної платні у 2018 році відсутні. Тобто у відповідача була можливість сплачувати заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води. Перебування відповідача у трудових відносинах із підприємствами, юридична адреса яких значиться в інших містах не є доказом місця фактичного проживання відповідача та отримання ним комунальних послуг за іншою адресою відмінною від місця реєстрації. А отже надана довідка форми ОК- 5 не є підтвердженням того, що [PERSON] фактично не користувався послугами Концерну «МТМ» за вищевказаною адресою. Також до відзиву на позовну заяву відповідачем надано копію паспорту громадянина України відповідно до якого з 18.12.2012 року він був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Знятий з реєстрації 31.03.2021 року. Чим знову підтверджується факт реєстрації відповідача за адресою надання послуг, в період, за який позивач просить стягнути заборгованість. Ще один доказ, як вважає відповідач, не проживання відповідача за вищевказаною адресою в відзиві зазначається закордонний паспорт. Відповідно до копій, наданих позивачу, не можливо точно встановити в який період відповідач перебував за кордоном, адже відповідно до штампу на сторінці 9 закордонного паспорту 10.02.2018 року [PERSON] перетнув межі території України. Доказу повернення на територію України не надано. Відповідно довідки форми ОК-5 відповідач почав працювати у ТОВ «Покрівля та фасад Донбас» і навіть з жовтня по грудень 2019 року отримав заробітну плату у сумі 53 894, 00 грн. Отже копія закордонного паспорту не може бути доказом на підтвердження факту не проживання за адресою надання послуг. Відповідно до п, 6 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні. При несвоєчасному зверненні споживач(чів) до виконавця послуг з питання оформлення перерахунку за спожиті послуги останній уточнює та вносить зміни до особових рахунків спочатку поточного кварталу. За попередній період перерахунки не проводяться. [PERSON] не відноситься до жодної з категорії осіб, яким надано право на зменшення плати за комунальні послуги. Також у відзиві на позовну заяву відповідач просить застосувати строки позовної давності, тим самим підтверджуючи факт отримання ним послуг. Строк за яким позивач вважає за необхідне стягнути це з 01.06.2015 по 31.03.2021 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2022 року № 1423) на території України карантин продовжено до 30 квітня 2023 року. Позов було подано до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя 28.11.2022 року. Тобто під час дії карантину на території України отже, карантин в Україні безперервно встановлено з 12.03.2020 до 30.04.2023 року. З огляду на вищевикладене позовна заява є обґрунтованою та такою, що відповідає нормам цивільного законодавства, а відзив на позовну заяву підлягає залишенню без розгляду. Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судове дебати не проводяться. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві та письмових пояснення, просив задовольнити його в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні просив застосувати наслідки спливу позовної давності та врахувати відзив. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Правовідносини щодо прав та обов`язків між теплопостачальною організацією та споживачем в сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води і водовідведення і типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затвердженими постановою КМУ від 21.07.2005 року №630 та іншими нормативно-правовими актами України. Судом встановлено, що відповідно до інформації наданої Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради, за відомостями департаменту [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 18.12.2012 року по 31.03.2021 року. Згідно наданого позивачем розрахунку, заборгованість відповідача за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: [ADDRESS] , за особовим рахунком № [NUMBER] , за період з 01.06.2015 року по 31.03.2021 року складає 15 765 грн. 33 коп., що також підтверджується наданою позивачем довідкою щодо заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води. Так, статтею 67 ЖК Української РСР встановлено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до статті 1 Закону України від 09 листопада 2017року №2189-VІІІ«Про житлово-комунальніпослуги» (далі - Закон №2189-VІІІ) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Одним із різновидів комунальних послуг є послуги з постачання теплової енергії та гарячої води (ст. 5 Закону №2189-VІІІ). Відповідно до статті 6 Закону №2189-VІІІ учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги; 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг (суб`єкти господарювання, що надають комунальні послуги споживачу відповідно до умов договору). За змістом п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону №2189-VІІІ індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. В силу ст. 9 Закону №2189-VІІІ споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Згідно з ч. 6 ст. 19 Закону України від 2 червня 2005 року №2633-ІV«Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Обов`язок споживача оплачувати послуги передбачений також пунктом 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається крім випадків, передбачених законом (ч. 1ст. 525 ЦК України). Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Зазначене відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 712/8916/17 від 7 липня 2020 року. Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на письмові документи, які, на його думку, спростовують факт отримання ним послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води період з 01.06.2015 по 31.03.2021 року на суму 15 765,33 грн. Так, до відзиву на позовну заяву [PERSON] в якості підтвердження того, що він не був споживачем послуг Концерну «МТМ» у зазначений в позовній заяві період, долучив довідку форми ОК-5 Пенсійного фонду, відповідно до якої з лютого 2015 року він почав працювати в ТОВ «Гірнично добувна компанія «Мінерал», яке знаходиться за адресом: Запорізька область, м. Пологи, вул. Карєрна, 28; паспорт громадянина України для виїзду за кордон з якого вбачається, що у березні 2017 року відповідач виїхав за територію України. Проте, суд не може погодитись з тим, що надані докази допустимі на підтвердження факту не проживання та не отримання житлово-комунальних послуг відповідачем, з огляду на приписи ст.ст. 78, 79 ЦПК України якими передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до статті 19 Закону України „Про теплопостачання", споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, а відповідно до статті 25 вищезазначеного Закону, у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії, заборгованість стягується в судовому порядку. Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21липня 2005року №630 (далі - Правила), централізоване опалення це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньо будинкових систем теплопостачання. Згідно пункту 24 Правил споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Твердження відповідача щодо постійного проживання у м. Пологи Запорізької області з лютого 2015 року та не користування наданими позивачем послугами суд вважає неприйнятними, оскільки матеріали справи не містять даних на час вирішення спору щодо вчинення відповідачем дій, спрямованих на відмову від користування послугами Концерну. Відповідач від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлявся, доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, останнім не надано. До того ж, відповідач залишався зареєстрованим в гуртожитку за вказаною адресою до березня 2021 року, питання про зняття з місця реєстрації ним не порушувалось, тобто фактично зберігав за собою право на проживання у ньому. Так, згідно до відомостей Департаменту реєстраційних послуг Управління державної реєстрації фізичних осіб [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 18.12.2012 року по 31.03.2021 року. Законом №2189-VІІІ, п.29 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення передбачено, що споживач має право на зменшення розміру оплати у разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документу, що підтверджує його відсутність (довідка з тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання). Доказів про те, що [PERSON] звертався до позивача із заявами про відсутність його за місцем реєстрації у спірний період, матеріали справи не містять. Дослідивши надані відповідачем письмові докази, суд приходить до висновку проте, що жоден з наданих відповідачем доказів достовірно не підтверджує факт неотримання [PERSON] послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за адресою його реєстрації, а саме: [ADDRESS] з 01.06.2015 року по 31.03.2021 року. В матеріалах справи міститься розрахунок суми позову, із якого видно, що протягом спірного періоду, з червня 2015 року до березня 2021 року, відповідач взагалі не сплачував позивачу грошові кошти за надані послуги. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, відповідно до якої цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Таким чином, між позивачем та відповідачами виникли відносини, що породжують цивільні права та обов`язки, оскільки позивач надає житлово-комунальні послуги до квартири, в якій зареєстрований відповідач, а відповідач ними користується. Вирішуючи питання щодо розміру заборгованості, а також наявності підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності, суд враховує таке. Згідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність (ст. 258 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Крім того, суд звертає увагу на наступне. Згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким було доповнено Цивільний кодекс України відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-ІХ від 30.03.2020 року, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені у тому числі статтями 257 та 258 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 211 від 11.03.2020 року карантин було встановлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України. Постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 1236 від 09.12.2020 року постановлено «установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі COVID-19), з 19 грудня 2020 року до 28 лютого 2021 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та наступними постановами КМУ з цього ж питання. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 статті 261 ЦК України). В даному випадку перебіг позовної давності обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Отже, до вимог Концерну «МТМ», строк позовної давності до яких не сплив на час початку дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, тобто станом на березень 2020 року, не можуть бути застосовані наслідки пропуску строку позовної давності. Представник Концерну «МТМ» звернувся до суду з позовом 28.11.2022 року. Період стягнення заборгованості визначено у межах з червня 2015 року по березень 2021 року включно. За період нарахування заборгованості жодної оплати послуг не відбулося, що вказує на відсутність підстав для стягнення заборгованості за період з червня 2015 року до березня 2017 року у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Між тим, заборгованість з період з квітня 2017 року по березень 2021 року включно, яка складає 12 336,79 грн., підлягає стягненню з відповідача. Крім того, в силу вимог ч.ч. 1, 10 ст. 141 ЦПК України при частково задоволенні позову при вищевикладених обставинах, з [PERSON] на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1941,44 грн. Розрахунок: Позивач має право на стягнення з відповідача у цій справі судового збору за подачу позову до суду першої інстанції пропорційно до суми задоволених позовних вимог у розмірі 1941,44 грн. (розрахунок: судовий збір за подачу позову, сплачений позивачем, у розмірі 2481 грн. (а.с. 1) * сума задоволених позовних вимог позивача 12 336,79 грн./сума заявлених позовних вимог позивача 15 765,33 грн.).

Outcome: partial