Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про захист честі, гідності, ділової репутації. В обґрунтування позову зазначив, що 31 грудня 2022 року його сім`я поховала рідного брата позивача. [PERSON] перебував на кладовищі із сином померлого не більше 30 хв., показали копачам де необхідно викопати могилу та поїхав звідти. Натомість 02.01.2023 до будинку [PERSON] приїхав водій сільського голови та звинуватив позивача у викраденні з комірчини кладовища лопати, сокири та ножівки. Коли позивач прийшов до приміщення сільської ради для з`ясування обставин звинувачення у крадіжці то сільський голова [PERSON] , в присутності працівників сільської ради звинуватив [PERSON] у викраденні інвентаря, назвав позивача злодієм. В подальшому по селу пішли слухи про те, що [PERSON] вчинив крадіжку. У зв`язку із цим, позивач просить визнати звинувачення [PERSON] у крадіжці інвентаря такими, що не відповідають дійсності, та порочать честь і гідність позивача, стягнути з відповідача 1 грн. моральної шкоди, зобов`язати [PERSON] публічно вибачитись. До позовної заяви позивач письмових доказів не долучив, заявив клопотання про виклик для допиту в якості свідків працівників сільської ради - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлений позов підтримав з підстав зазначених у ньому. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, вважає його безпідставним. Пояснив суду, що 31.12.2022 [PERSON] на сільському кладовищі, не повідомивши відповідальних працівників органу місцевого самоврядування, провів самовільне поховання свого брата. Після цього з комірчини на кладовищі зник інструмент, про що складено відповідний акт. З метою відшукування інструменту він направив водія сільської ради до місця проживання [PERSON] для з`ясування чи не брали працівники, які копали могилу даний інструмент. Він та працівники сільської ради [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] перебували біля запасного входу в приміщення сільської ради. Через деякий час, до них підійшов [PERSON] і між ними виник словесний конфлікт. [PERSON] сказав [PERSON] , що той самовільно провів поховання на сільському кладовищі не повідомивши про це відповідальних осіб місцевого самоврядування та працівники, які копали могилу можливо взяли з комірчини інструмент, вирвавши скоби із замками, який назад не повернули. Під час конфлікту [PERSON] у крадіжці інвентаря з кладовища ні [PERSON] ні хто інший не звинувачували, а тільки з`ясовували обставини. До письмового відзиву відповідач додав акт про встановлення факту пошкодження комунального майна та скоєння протиправних дій невстановленими особами від 02.01.2023. Згідно акту, комісією в складі 3 осіб 02.01.2023 о 14 год. на кладовищі села Вишевичі виявили зірвані замки на підсобному приміщенні, де зберігався інструмент, який ймовірно було викрадено Згідно п.п. 2.1.11, 3.2.6 Правил благоустрою території, забезпечення чистоти і порядку, додержання тиші в громадських місцях на території населених пункті Вишевицької сільської ради, затверджених рішенням 23 сесії 8 скликання № 602 від 23.09.2022 Вишевицької сільської ради до об`єктів благоустрою відноситься кладовище. Утримання кладовища, а також інших місць поховання забезпечують відповідні виконавчі органи Вишевицької сільської ради. Допитані в судовому засіданні в якості свідків, будучі попередженими про кримінальну відповідальність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] дали суду однакові за замістом пояснення. Зокрема пояснили суду, що є працівниками Вишевицької сільської ради. 02.01.2023 вийшли на роботу і близько 09.30 год. перебували біля запасного входу в приміщення сільської ради. З ними був присутній і сільський голова [PERSON] . В цей час до них підійшов [PERSON] і між ним і сільським головою [PERSON] виник словесний конфлікт. Під час конфлікту вони ображали один одного, однак [PERSON] у крадіжці інвентаря з кладовища ні [PERSON] ні хто інший не звинувачував. Також сільський голова сказав [PERSON] , що той самовільно провів поховання на сільському кладовищі не повідомивши про це відповідальних осіб місцевого самоврядування та працівники, які копали могилу можливо взяли з комірчини інструмент, вирвавши скоби із замками, який назад не повернули . Свідок [PERSON] в судове засідання не з`явився, від повторного виклику для допиту даного свідка позивач відмовився. Допитані в судовому засіданні в якості свідків за додатковим клопотанням позивача, будучі попередженими про кримінальну відповідальність [PERSON] та [PERSON] пояснили, що на прохання [PERSON] 31.12.2022 копали могилу, оскільки помер його брат. Лопати використовували власні, однак для того, щоб розрізати корінь спочатку відкрили приміщення комірчини на кладовищі, вийнявши скобу (про те, що її можна вийняти їм було відомо), але нічого там не брали, а потім сокиру та ножівку принесли з дому. Чули, що по селу ходять чутки про те, що [PERSON] викрав з кладовища інструмент, але від кого конкретно і хто розповсюджує дану інформацію назвати не змогли. Від сільського голови [PERSON] звинувачень на адресу [PERSON] не чули. Аналогічні покази дала і свідок [PERSON] . В задоволенні додаткового клопотання позивача про виклик для допиту в якості свідків [PERSON] та [PERSON] судом, після з`ясування думки учасників, відмовлено, оскільки про їх виклик було заявлено після початку розгляду справи по суті та дослідження всіх доказів, що порушує принцип змагальності та суперечить ст. 83 ЦПК України. Вирішуючи заявлений позов суд виходить з наступного. Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. У відповідності до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. За змістом ст. ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Разом з тим, згідно ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Пунктом 15 Постанови Пленуму ВСУ №1 Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи передбачено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Згідно ч.ч. 1,2 ст. 30 Закону України "Проінформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" суд зазначає, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10Конвенції прозахист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1від 27.02.2009року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" відповідно до статті 277ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності ( на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Отже, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте якщо в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів суд враховує висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Разом із тим, наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Зазначена позиція, узгоджується з висновками Верховного Суду, що викладені в постанові від 29.08.2019 року по справі №126/557/17. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням наведених норм матеріального права, прецедентної практики Європейського суду з прав людини, суд належним чином дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, приходить до висновку про те, що дії відповідача [PERSON] , який є посадовою особою органу місцевого самоврядування, на з`ясування обставин повідомлення про зникнення комунального майна, з`ясування можливої причетності позивача до кримінального правопорушення було його власним судженням. Така оцінка отриманої інформації є оціночними судженнями відповідача, які ґрунтуються на його особистому трактуванні отриманої інформації. Таким чином, така оцінка є вираженням суб`єктивної думки відповідача, тобто є не твердженням, висловленим особисто [PERSON] про факт, а є оцінкою отриманої інформації та власним висновком від цієї інформації. Такі висновки не могли бути, на час висловлення, ані спростовані ані підтверджені, а тому не можуть бути предметом спору. В судовому засіданні позивач [PERSON] надав пояснення з приводу розповсюдження недостовірної інформації, при цьому як долученими до матеріалів справи доказами, так і при розгляді справи, не знайшло свого підтвердження те, що дії відповідача, його твердження, були мотивовані цілеспрямованими діями на приниження його честі та гідності, а не з`ясування обставин щодо зникнення майна сільської ради. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частинні визнання недостовірною інформації та такою, що порушує права позивача до його гідності, честі. Позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від позовної вимоги про визнання недостовірною поширеної інформації та її спростування, та враховуючи відмову в задоволенні цієї вимоги, також задоволенню не підлягає. Згідно з ч.1ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі, тому понесені ним по справі судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed