Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-08 00:00:00

04 липня 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на її користь, в порядку ст.198 СК України, як повнолітньої непрацездатної дочки, яка потребує матеріальної допомоги, в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу). Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що вона є дочкою відповідача по справі. 09.07.2020 року шлюб між батьками [PERSON] та [PERSON] розірвано рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10.11.2020 року на її утримання як непрацездатної повнолітньої доньки на період непрацездатності з відповідача стягувалася матеріальна допомога в розмірі 15% всіх видів доходу відповідача щомісячно починаючи з 02 жовтня 2020 року до 01 червня 2023 року. З 01.06.2023 року батько припинив виплату аліментів на її утримання як непрацездатній дочці у зв`язку з закінчення терміну дії рішення. В добровільному порядку відповідач допомогу не згоден надавати, оскільки з нею не спілкується, не цікавиться її життям. Згідно рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10.11.2020 року з відповідача здійснюється стягнення в розмірі 1/6 всіх видів доходу щомісячно починаючи з 02 жовтня 2020 року і до закінчення навчання до 30 червня 2024 року на її користь. Зазначила, що відповідач працездатний, працевлаштований, має стабільний дохід, інших утриманців не має, також отримує дохід від здачі в оренду майна. Вказала, що є особою з інвалідністю 2 групи (з дитинства), стан здоров`я не дозволяє поєднувати навчання з підробітком, їй протипоказана важка фізична праця, потребує постійного медикаментозного, фізіотерапевтичного, санаторно-курортного лікування, психотерапії та реабілітації. Ухвалою суду від 06.07.2023 відкрито провадження по справі та постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного провадження з викликом сторін (а.с.23). В направленому на адресу суду відзиві на позовну заяву, відповідач [PERSON] , виклав свої заперечення проти позову. Зазначив, що визнає частково пред`явлені до нього позовні вимоги з наступних підстав: позов є необґрунтованим та нічим не підтвердженим, потреба позивачки в матеріальній допомозі не підтверджена будь-якими доказами, що свідчать про необхідність матеріальних витрат. Вказав, що отримує заробітну плату в розмірі 29000,00 гривень, а від його заробітку складатиме 7250,00 грн., крім того за рішенням суду з нього стягується аліменти на повнолітню дочку яка продовжує навчання у розмірі 1/6 частини від його заробітку. Мати їх спільної дочки, [PERSON] , працює заступником голови Миргородської районної державної адміністрації, отримує заробітну плату не менше 20000,00 гривень і має можливість та обов`язок нарівні з ним утримувати дочку. Крім того, дочка отримує пенсію в розмірі не менше 2093 грн. При стягненні з нього 1/10 частки заробітної плати в сумі його донька матиме щомісячно 2093 грн.+2900 грн.-4883 грн. (1/6 на повнолітню дочку яка навчається) = 9826 грн., що значно перевищуватиме прожитковий мінімум на працездатну особу. Просив задовольнити позовні вимоги частково, стягнувши з нього аліменти на утримання повнолітньої непрацездатної доньки в розмірі 1/10 частини його заробітку (а.с.33-34). 28.07.2023 року від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив в якій позивач зазначила, що відповідач визнав частково позов, а значить і визнав підстави позову, а саме той факт, що вона потребує матеріальної допомоги. Зазначила, що відповідач вказує на недостовірні відомості про свій дохід. Як свідчать витребувані судом відомості про доходи відповідача, його дохід складається з виплат по заробітній платі та виплат отриманих від надання майна в оренду за період з січня по грудень 2022 року та з січня по березень 2023 року, тобто за 15 місяців, сукупно склав 616 010,34 грн., (за 2022 рік заробітна плата - 505019,72 грн, дохід від оренди -10405,51 грн., за 2023 рік заробітна плата - 97911,44 грн., дохід від оренди - 2673,67 грн.) Таким чином, середньомісячний дохід за період з січня 2022 по березень 2023 року склав 41 067,36 грн., який перевищує у 15 разів розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначеного у ЗУ «Про державний бюджет», що є свідченням реальної можливості відповідача надати матеріальну допомогу для неї. Потреба у матеріальній допомозі зумовлена наявністю у неї інвалідності другої групи, що значно обмежує її можливості у самостійному облаштуванні у житті. Вказала, що вона продовжує навчатися у ВНЗ. Поєднувати навчання з працевлаштуванням не має змоги, з огляду на об`єктивні причини - наявність інвалідності та застереження лікарів. Зазначила що проживає у житлі матері, за спожиті нею житлово-комунальні послуги сплачує також матір, продукти харчування одяг та предмети гігієни купляє матір, забезпечення її розвитку фінансується матір`ю, послуги психолога та логопеда-дефектолога оплачує матір, постійна гормонотерапія за супутнім діагнозом, лікування за основним діагнозом та обстеження також майже в повному обсязі фінансується матір`ю (для цих цілей використовується також державна виплата, яку вона отримує). Окрім цього, матір, як і відповідач, несе витрати на забезпечення її навчання у ВНЗ. Аліменти, які сплачує відповідач у розмірі 1/6 частини від своїх доходів, виключно йдуть на забезпечення її навчання у ВНЗ та витрат пов`язаних з цим і вони мають тимчасовий характер обмежуються періодом навчання або досягненням 23 років. Не погодилася з розрахунками відповідача, оскільки останній включив у свій розрахунок аліменти за іншим рішенням (на навчання), в той час коли вони не мають жодного стосунку до її потреб як особи з інвалідністю, тобто підстав даного позову, поданого в порядку ст. 198 СК України. Вважала, що заявлений нею розмір аліментів відповідає критеріям розумності та справедливості. Аліменти у такому розмірі передбачені у ч.5 ст. 183 СК України. Посилаючись на практику Верховного Суду, зокрема, актуальний висновок у постанові від 21.06.2023 по справі 756/15797/20, де суд вказав на законності та справедливості стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка має інвалідність другої групи, у розмірі 1/4 доходів батька, просила суд задовольнити позовні вимоги у позовну обсязі ( а.с.49-51). Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнав частково. Підтримав заперечення, висловлені у відзиві на позовну заяву, направленому на адресу суду. Наголосив, що погоджується сплачувати аліменти на користь позивачки у розмірі 1/10 частини його доходу, який в середньому складатиме 2900 гривень. Заслухавши відповідача, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст.ст.76-81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства. Встановлено, що відповідач [PERSON] та [PERSON] є батьками позивачки [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 18.05.2002 (а.с.5). Згідно рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 09 липня 2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.6). Згідно з довідкою до акту огляду МСЕК серії 12ААГ від 13.06.2023 [PERSON] встановлено II група інвалідності з 13.06.2023, причина інвалідності інвалід дитинства. Інвалідність встановлено на строк до 01.07.2026. Висновок про умови та характер праці: протипоказана важна фізична праця. Рекомендовані заходи щодо відновлення працездатності: потребує лікування та нагляд у невролога, наказ МОЗ №57 від 07.02.08р., ЛФК, та санаторно-курортного лікування (а.с.11). [PERSON] , як особі з інвалідністю з дитинства, призначено державну соціальну допомогу з 01.06.2023 по 01.07.2026 в розмірі 2100 грн., що підтверджується копією посвідчення серія [NUMBER] від 02.07.2020 (а.с.10). Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10.11.2020 року на утримання [PERSON] як непрацездатної повнолітньої доньки на період непрацездатності з відповідача [PERSON] стягувалася матеріальна допомога в розмірі 15% всіх видів його доходу щомісячно починаючи з 02 жовтня 2020 року до 01 червня 2023 року. На даний час виплата аліментів припилися у зв`язку з закінченням дії рішення. Відповідач [PERSON] працевлаштований та отримує дохід, розмір та джерела отримання якого підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми виплачених доходів і утриманих податків за період з І кварталу 2022 року по І квартал 2023 року включно (а.с. 36-38). Середній розмір щомісячного доходу за 2022 рік склав 42084,98 грн, за 2023 рік склав 32637,15 грн. Дохід від оренди земельної ділянки нарахований, але виплачений тільки в розмірі 2926,99 грн. В судовому засіданні відповідач повідомив що за 2022 рік ним було отримано дохід від оренди земельної ділянки в розмірі 8600,00 грн., за 2023 рік доходів ще не отримав. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частин 2, 8, 9, 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Главою 16 «Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина та його виконання» СК України регламентовано підстави виникнення обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина та порядок його виконання. Згідно зі ст. 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Таким чином, СК України зобов`язує батьків утримувати своїх непрацездатних дітей з інвалідністю навіть якщо вони досягли повноліття. Відповідно до правил статті 198 СК України\~\~батьки продовжують бути зобов`язаними утримувати свою дитину після досягнення нею повноліття за наявності у сукупності таких обставин: 1)дочка або син є непрацездатними. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" непрацездатними є особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані особами з інвалідністю, у тому числі дітьми з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону. Отже законодавство виділяє три основні види непрацездатності: непрацездатність за віком та непрацездатність за станом здоров`я та непрацездатність у зв`язку із входженням особи до групи осіб, які мають право на пенсію у зв`язку із втратою годувальника. Для наведеної норми важливою є непрацездатність повнолітньої дитини за станом здоров`я, тобто наявність у дитини статусу особи з інвалідністю. Особою з інвалідністю визнається особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист (ст. 1 Закону України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні"). Подібне визначення осіб з інвалідністю міститься і у Законі України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні". Для застосування правил статті 198 СКУ не має значення, яку групу інвалідності має дитина. 1)непрацездатні повнолітні діти потребують матеріальної допомоги. Під потребою матеріальної допомоги розуміється неможливість самостійно забезпечити своє існування та недостатність державної допомоги - пенсій та допомог у зв`язку з інвалідністю. 2)наявність у батьків можливості надати таку допомогу. Батьки не будуть зобов`язані утримувати повнолітню дитину, якщо вони самі є непрацездатними та потребують допомоги або якщо їхній заробіток не дозволяє їм здійснювати утримання. Статтею 199 СК України також визначено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. За змістом положень ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Тлумачення статті 198, 200 СК України свідчить, що при встановленні тієї обставини, чи повнолітні непрацездатні дочка чи син потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання повнолітнім непрацездатним сином, дочкою, доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що вони не потребують матеріальної допомоги (постанова Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 459/1381/18). Стаття 182 СК України визначає обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, у тому числі: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Згідно зі ст. 201 СК України до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Для виникнення обов`язку матері, батька утримувати повнолітніх дочку, сина необхідна сукупність таких умов: повнолітні дочка, син є непрацездатними, тобто особами з інвалідністю І, ІІ чи ІІІ групи; потребують матеріальної допомоги: під якою розуміється неможливість самостійно забезпечити своє існування та недостатність державної допомоги, пенсії та допомоги у зв`язку з інвалідністю; матір, батько здатні утримувати повнолітніх дочку, сина, тобто їхній заробіток (доходи) дозволяють їм здійснювати таке утримання. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно зі статтею 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено,\~що [PERSON] є особою з інвалідністю з 13.06.2023 на строк до 01.07.2026, навчається на денній формі навчання в Науковому інституті фінансів, економіки, управління та права Національного Університету «Полтавська політехніка імені Юрія Кондратюка» (а.с.13). Таким чином, позивач є повнолітньою непрацездатною дитиною, яка продовжує навчання, та не досягла 23 років. Відповідно, має право на утримання від своїх батьків, у тому числі від відповідача. Позивачка обрала спосіб захисту власних інтересів шляхом звернення до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача аліментів на своє утримання з підстав її непрацездатності (ст. 198 СК України). Відповідно до довідки виданої Миргородською районною державною адміністрацією заробітна плата [PERSON] за березень-липень 2023 року склала 134320,37 грн, що в середньому складає 26864,07 грн. (а.с. 57). У той же час рівень доходів позивача є недостатнім для забезпечення гідного рівня життя та самостійного забезпечення свого існування, відповідно, вона потребує матеріальної допомоги від своїх батьків. Отже, встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про те, що наявна сукупність обставин, що вимагаються ст. 198 СК України, для покладення на відповідача обов`язку з утримання дитини на весь період її непрацездатності, тобто до 01.07.2026 року. Європейський суд з прав людини у рішенні від 07.12.2006 у справі «Хант проти України» (Hunt v. Ukraine) (Заява № 31111/04) вказав на те, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (п. 54). Сімейний Кодекс України не містить поняття "повнолітня непрацездатна дитина". Згідно з ч. 4\~ст. 1 Закону України "Про прожитковий мінімум" до осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані особами з інвалідністю в установленому порядку. Відповідно до абз. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого ст.2 6 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Положення ч. 3\~ст. 75 СК України відносять до категорії "непрацездатні" осіб з інвалідністю I, II та III групи. Отже, повнолітньою непрацездатною дитиною у розумінні\~ст. 198 СК України є повнолітні син або дочка, визнані в установленому порядку особами з інвалідністю (таке ж тлумачення указаного поняття здійснено Конституційним Судом України у рішенні від 11 лютого 2014 року №1-рп/2014). За приписами\~ст. 1 Закону України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист. Залежно від ступеня стійкого розладу функцій організму, зумовленого захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, та можливого обмеження життєдіяльності при взаємодії із зовнішнім середовищем внаслідок втрати здоров`я особі, визнаній особою з інвалідністю, встановлюється І, ІІ чи ІІІ група інвалідності (ч. 3ст. 7 Закону України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні"). Ухвалюючи рішення, суд враховує те, що обидва батьки мають нести рівний обов`язок щодо утримання дитини. У даному випадку дитина є повнолітньою, але непрацездатною особою. Отже з урахуванням вищевикладеного, принципів справедливості, розумності та пропорційності, на переконання суду, аліменти у розмірі 1/8 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, є справедливим та співмірним до встановлених законом мінімальних та рекомендованих розмірів аліментів. Такий розмір аліментів має задовольнити потреби повнолітньої [PERSON] у передбачуваних та неминучих витратах на лікування, проживання, одяг, харчування, підручники тощо. При цьому, крім іншого, відповідно до ст. 182 ч.1 п.4 СК України суд враховує, що відповідач сплачує аліменти у розмірі 1/6 всіх видів доходу щомісячно починаючи з 02 жовтня 2020 року і до закінчення [PERSON] навчання до 30 червня 2024 року, що не позбавляє позивача права по закінченню навчання звернутися з відповідним позовом до відповідача про зміну (збільшення) розміру аліментів. Суд не приймає до уваги посилання позивача на судову практику Верховного Суду, зокрема, на висновок у постанові від 21.06.2023 по справі 756/15797/20, оскільки ця постанова ухвалена судом у справі за інших фактичних обставин. Доводи, викладені відповідачем, у відзиві на позовну заяву про відсутність доказів про потребу в матеріальній допомозі суд відхиляє, оскільки це не спростовує факт непрацездатності дитини, який підтверджений належним та достатнім доказом у вигляді довідки до акту огляду МСЕК. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Оскільки з позовом [PERSON] звернулася до суду 04.07.2023 року, аліменти підлягають стягненню на її користь, починаючи саме з цієї дати, й протягом всього часу непрацездатності до 01.07.2026. Також, суд враховує вимоги Європейського суду з прав людини, який вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення. За змістом ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до\~ч.6\~ст.141\~ЦПК України\~якщо сторону,\~на користь\~якої ухвалено\~рішення,\~звільнено від\~сплати судових\~витрат,\~з другої\~сторони стягуються\~судові витрати\~на користь\~осіб,\~які їх\~понесли,\~пропорційно до\~задоволеної чи\~відхиленої частини\~вимог \~що зумовлює\~стягнення з\~відповідача [PERSON] \~на користь\~держави 536\~грн.\~80\~коп.\~судового збору,\~від сплати\~якого позивач\~був звільнений\~в силу\~закону,\~ пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial