Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-01 00:00:00

[PERSON] , через свого представника - адвоката Опалюка С.В. звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про стягнення грошових коштів у вигляді недоотриманої пенсії, яку обґрунтовано тим, що [INFO] помер її дід - [PERSON] . Після його смерті вона 14 липня 2021 року отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом. Спадщина на яку видано свідоцтво складається з недоотриманої [PERSON] за життя пенсії у розмірі 431940,47 грн. 10 січня 2022 року позивач звернулася до відділу обслуговування громадян №8 (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера, до якої надавався необхідний перелік документів. Позивачу повідомили, що її заява буде спрямована на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, оскільки померлий [PERSON] перебував там на обліку як внутрішньо переміщена особа. Зазначає, що станом на дату подання позову до суду, про будь - яке рішення, прийняте на підставі поданої нею заяви, позивач не повідомлялася, спадщина у виді недоотриманої пенсії позивачу не виплачувалася. На запит адвоката, відповідач Листом від 03.04.2023 за № 0500-0202-8/26814 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області було повідомлено, що недоотримана пенсія померлого [PERSON] , облікована Головним управлінням та буде виплачена відповідно до вимог «Порядку виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати переміщеним особам та особам, які відмовилися, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території», затвердженим постановою КМУ від 10.11.021 № 1165. Відповідачем також повідомлено, що на підставі вищезазначеного порядку 1165 недоотримана пенсія померлого [PERSON] включена до переліку отримувачів станом на 01.01.2023. Виплата коштів буде проводитись в межах бюджетних призначень, затверджених бюджетом Пенсійного фонду України на 2023 рік. Зазначений порядок передбачає, зокрема, що виплата недоотриманої пенсії здійснюється щомісячно в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратила працездатність. Зазначає, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області порушуються майнові права позивача, оскільки грошові кошти, які позивач успадкувала у встановленому законодавством порядку, їй не виплачуються, у зв`язку з чим вона змушена звертатися до суду з даним позовом. Позивач вважає такі дії відповідача незаконними, посилаючись на положення ст.ст.328, 1216, 1218, 1227 ЦК України та ст.52 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та зазначає, що відповідачем не виконується грошове зобов`язання. Оскільки з заявою про виплату недоотриманої пенсії позивач звернулася 10.01.2022, відповідач у відповідності до положень ст.530 ЦК України мав виконати свій обов`язок у семиденний строк з дня пред`явлення вимоги, тобто не пізніше 17.01.2022, отже відповідач з 18.01.2022 порушує грошове зобов`язання. Таким чином відповідач також має сплатити позивачу 3 % річних за період з 18.01.2022 по 04.04.2023 у сумі 15691,86 грн. та втрати від інфляційних процесів за період з 18.01.2022 по 04.04.2023 у сумі 116020,07 грн. Просить стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області недоотриману пенсію померлого [PERSON] в сумі 431940,47 грн., 3 % річних у сумі 15691,86 грн. та інфляційні втрати у сумі 116020,07 грн., а також судовий збір у сумі 5636,53 грн. та понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн. Представник відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головко О.О. , до суду надала Відзив, в якому просила відмовити у задоволенні вимог позивача, посилаючись на те, що підстави та порядок виплати недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера визначені статтею 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV. За матеріалами електронної пенсійної справи [PERSON] перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області з дислокацією в м. Покровськ та отримував пенсію за віком, призначену відповідно до Закону №1058. Виплата пенсії [PERSON] проведена по березень 2017. Пенсійна справа знята з обліку з 01.10.2020 у зв`язку зі смертю пенсіонера 08.09.2020. За життя [PERSON] особисто за поновленням виплати пенсії не звертався. Для надання відповіді на лист приватного нотаріуса Покровського районного нотаріального округу Донецької області Шемчук Н.Б. (далі-Нотаріус) Головним управлінням проведено розрахунок сум недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю [PERSON] з урахуванням вимог частини першої статті 46 Закону №1058 та у квітні 2021 року надіслана довідка Нотаріусу про суму недоотриманої пенсії в розмірі 431940,47 грн. За даними ІКІС ПФУ: Підсистеми «Звернення» 10.01.2022 із заявою №135 щодо виплати недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю [PERSON] звернулась [PERSON] . За результатом розгляду наданих документів проведено нарахування суми недоотриманої пенсії з урахуванням вимог частини першої статті 46 Закону №1058 в розмірі 316829,78 грн. за період з 09.01.2019 по 30.09.2020. Механізм виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), які не виплачено за період до місяця відновлення їх виплати (далі-пенсійні виплати за минулий період) внутрішньо переміщеним особам органами Пенсійного фонду України визначений «Порядком виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території», в тому числі недоотриманої пенсії у зв`язку із смертю пенсіонера з числа внутрішньо переміщених осіб та осіб, які проживали на тимчасово окупованій території України і не були взяті на облік як внутрішньо переміщені особи на контрольованій Україною території, відповідно до статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.2021 №1165 (далі - Порядок 1165). Відповідно до Порядку 1165 пенсійні виплати за минулий період, у тому числі нараховані на виконання рішень суду, що набрали законної сили, проводяться отримувачам за окремою програмою, передбаченою в бюджеті Пенсійного фонду України на відповідну мету, за рахунок коштів Державного бюджету України на відповідний рік. Порядком 1165 проводяться щомісяця отримувачам, яких включено до переліку станом на 1 січня відповідного року. На забезпечення пенсійних виплат за минулий період щомісяця спрямовується частина бюджетних призначень, передбачених абзацом другим пункту 1 Порядку 1165, відповідно до бюджетного розпису. Таким чином, недоотримана пенсія у зв`язку із смертю пенсіонера [PERSON] в сумі 316829,78 грн. облікована Головним управлінням та включена до переліку отримувачів станом на 1 січня 2023 року. Бюджет Пенсійного фонду України на 2023 рік затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.2023 № 631. Виплата недоотриманої пенсії, що здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, буде проведена в межах бюджетних асигнувань, виділених на цю мету Пенсійним фондом України відповідно до вимог Порядку №21-2. Залишок пенсійних виплат за минулий період [PERSON] станом на 07.07.2023 складає 316829,78 грн. Щодо позовної вимоги про стягнення з Головного управління ПФУ в Донецькій області на користь [PERSON] інфляційні втрати в розмірі 116020,07 грн, 3% річних в сумі 15691,86 грн., Головне управління не погоджується з огляду на наступне. У статті 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Статтею 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IVвід 09.07.2003 встановлено, що сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другійстатті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суди враховують висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Головне управління ПФУ в Донецькій області враховує висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 16.12.2020 у справі № 428/12730/19 щодо того,що при вирішенні спорів про право на спадщину належні спадкодавцю за життя суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, визначальним є те, чи були такі виплати нараховані спадкодавцеві за життя, оскільки лише за умови, що такі суми були нараховані за життя, проте не отримані спадкодавцем, вони можуть увійти до складу спадщини. Враховуючи факт нарахування недоотриманої пенсії за життя [PERSON] у розмірі вказаному у листі ГУ ПФУ в Донецькій області (Покровське об`єднане управління ПФУ Донецької області) № 0581-05-8/12419 від 15.04.2021, про що зазначено в свідоцтві про право на спадщину за законом, Головне управління приходить до висновку про відсутність правових підстав для зарахування до складу спадщини інфляційних витрат та трьох відсотків річних, які позивач нарахував вже після смерті спадкодавця. Головне управління ПФУ в Донецькій області також вважає, що вимога позивача про стягнення з Головного управління на користь [PERSON] понесені витрати на професійну правничу допомогу не підлягає задоволенню, оскільки Головне управління ПФУ в Донецькій області не може взяти до уваги долучений до позову аркуш (завдання №1 до договору про надання правової допомоги № 1303/23 від 13.03.2023), оскільки він не містить достатню та детальну інформацію про судові витрати пов`язані з розглядом справи. Позивачем не надано належних та допустимих доказів надання йому юридичних послуг: відсутні документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо), детальний опис робіт, виконаних адвокатом (юристом) та здійснення витрат для надання правничої допомоги, витрачений час на складання позову та інше. Просить суд відмовити у задоволенні вимог позивача в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] - адвокат Опалюк С.В., який діє на підставі Ордеру на надання правничої допомоги, серія АН №1100384 від 05 квітня 2023 року, до суду надав заяву в якій просить суд розглянути справу у його відсутності та відсутності позивача. Позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Також адвокатом Опалюком С.В. до суду надано відповідь на відзив, в якому він зазначив, відповідач пропустив строк для подання відзиву, а тому вважає, що відзив, поданий Відповідачем, має бути залишений без розгляду, оскільки відсутні будь-які поважні причини для його прийняття. Також заперечує проти доводів Відповідача з приводу розміру недоотриманої пенсії, на яку має право претендувати Позивач. Зокрема, Відповідач, з посиланням на статті 46, 49 та 52 Закону України «Про Загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон), стверджує, що ним 10.01.2022 року було отримано заяву Позивача про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю [PERSON] .. За результатами розгляду наданих документів проведено нарахування суми недоотриманої пенсії з урахуванням вимог частини першої статті 46 Закону в розмірі 316829,78 грн. за період з 09.01.2019 по 30.09.2020 року, тобто, за останні 3 роки, які перебували зверненню. Позивач вважає такі дії Відповідача протиправними, оскільки Відповідач ототожнює порядок виплати недоотриманої пенсії з тими виплатами, які вже були успадковані Позивачем в порядку, передбаченому Цивільним кодексом України та вже належать йому. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини. Відповідач не наділений повноваженнями змінювати обсяг майна, яке увійшло до складу спадщини та було успадковане Позивачем. В свою чергу свідоцтво про право на спадщину, одержане Позивачем, є дійсним, в судовому порядку не було скасоване, а отже Відповідач протиправно намагається зменшити обсяг майна, що вже було успадковане Позивачем. Таким чином, стягненню з Відповідача підлягає вся сума успадкованих пенсійних виплат без обмеження будь-яким строком, оскільки стаття 46 Закону на дані правовідносини не розповсюджується. Щодо посилань Відповідача на механізм виплати пенсій, передбачений Порядком 1165. Тлумачення змісту статей 1227 та ч. 5 статті 1268 ЦК України свідчить про те, що пенсія, що належала спадкодавцеві, входить до складу спадщини, і з моменту прийняття спадщини спадкоємцями є їхньою власністю. Цивільний кодекс України не передбачає можливості видачі спадщини частинами, а вказує на те, що спадщина переходить у власність спадкоємця після її прийняття і цей факт оформлюється свідоцтвом про право на спадщину. Порядок 1165, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.2021 року, яка є підзаконним нормативно-правовим актом і не може підміняти собою норми ЦК України, який є основним актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 7 статті 10 ЦПК України у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили. Враховуючи вищезазначене, Порядок № 1165 також суперечить приписам статті 1227 та ч. 5 статті 1268 ЦК України, є дискримінаційним по відношенню до Позивача, порушує його право власності, а отже не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. З моменту отримання Позивачем спадщини та звернення до Відповідача із заявою про виплату успадкованої пенсії, у Відповідача виникло грошове зобов`язання, яке він не виконує, у зв`язку із чим Позивач має право вимагати сплати суми боргу з урахуванням вимог статті 625 ЦК України. Можливість застосування приписів статті 625 ЦК України до відносин, пов`язаних з несвоєчасною виплатою соціальних виплат підтверджується висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 16.09.2020 року по справі № 335/6979/19, у якій також враховані висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені вище. В той же час висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 20.02.2019 року по справі № 642/6005/17, на які посилається Відповідач, не підлягають застосуванню у даному випадку, оскільки правовідносини, які досліджувались судом в цій справі, не є подібними. Крім цього підставою для відмови у застосуванні приписів статті 625 ЦК України у зазначені постанові було зазначено те, що рішеннями попередніх судів не було визначено конкретну суму, яка була б стягнута з Відповідача. Тобто у зазначеній постанові не міститься висновку про неможливість застосування статті 625 ЦК України до спірних правовідносин. Посилання Відповідача на необхідність долучення розрахунку погодинної вартості вважаємо безпідставними, оскільки умовами укладеного Договору не передбачено, що робота адвоката оплачується погодинно. На виконання вищевказаних умов Позивачем було сплачено на рахунок Бюро 6000 грн. за підготовку позовної заяви, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними інструкціями на зазначену суму. Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Опалюк Сергій Валерійович до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про стягнення грошових коштів у вигляді недоотриманої пенсії, підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Руїз Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994, заява № 18390/91 вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи. Згідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав є визнання права. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , [INFO] помер [INFO] . Зі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 14 липня 2021 року, приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу Донецької області Шемчук Н.Б., вбачається, що спадкоємцем після смерті [PERSON] , 1927 року народження, який помер [INFO] є його внука [PERSON] , [INFO] . Спадкове майно, на яке видано Свідоцтво, складається з недоотриманої за життя пенсії, що підтверджується Листом Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області №0581-05-8/12419 від 15.04.2021 про розмір недоотриманої за життя пенсії. Вартість спадкового майна, на яке видане це свідоцтво становить 431940,47 грн. спадкова справа № 4/2021 зареєстрована в реєстрі за №275. Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №0500-0202-8/26814 від 03.04.2023 адвокату Опалюку С.В. надано інформацію на адвокатський запит, де повідомлено, що недоотримана пенсія померлого [PERSON] , облікована Головним управлінням та буде виплачена відповідно до вимог «Порядку виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати переміщеним особам та особам, які відмовилися, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території», затвердженим постановою КМУ від 10.11.021 № 1165. Відповідачем також повідомлено, що на підставі вищезазначеного порядку 1165 недоотримана пенсія померлого [PERSON] включена до переліку отримувачів станом на 01.01.2023. Виплата коштів буде проводитись в межах бюджетних призначень, затверджених бюджетом Пенсійного фонду України на 2023 рік. Зазначений порядок передбачає, зокрема, що виплата недоотриманої пенсії здійснюється щомісячно в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратила працездатність. Також, відповідачем звернуто увагу, що відповідно до ст. 46 Закону №1058, нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачується за минулий час, але не більш ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Відповідач також у своєму відзиві на позов звертає увагу на ст. 46 Закону № 1058 та зазначає, що за даними ІКІС ПФУ: Підсистеми «Звернення» 10.01.2022 із заявою №135 щодо виплати недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю [PERSON] звернулась [PERSON] . За результатом розгляду наданих документів проведено нарахування суми недоотриманої пенсії з урахуванням вимог частини першої статті 46 Закону №1058 в розмірі 316829,78 грн. за період з 09.01.2019 по 30.09.2020. Суд не погоджується з такими доводами відповідача з наступних підстав. У відповідності до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 Цивільного кодексу України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно частин першої та третьої статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини. Відповідно до ст. 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. Під час визначення обсягу спадщини необхідно виходити з того, що права та обов`язки, суб`єктом яких був спадкодавець на час відкриття спадщини, переходять до його спадкоємців. Спростування цієї презумпції можливе лише у випадках, коли права та обов`язки є нерозривно пов`язаними з особою спадкодавця. Отже, закон вказує, що до складу спадщини не включаються особисті немайнові права. Безпосередньою ознакою немайнових прав є невіддільність останніх від особи їхнього носія. Пенсією є щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом. Таким чином, право на аліменти, пенсії та інші соціальні виплати, як на періодичні платежі, не входить до складу спадщини, оскільки мають на меті матеріальне забезпечення конкретної особи, а передумовою виникнення зазначених прав у спадкодавця була його участь у сімейних, соціальних та трудових відносинах. Однак наведене правило не застосовується до випадків, коли зазначені суми були нараховані, але не одержані спадкодавцем і за умови відсутності членів його сім`ї, бажаючих їх отримати. В такому випадку належить застосовувати ст. 1227 ЦК України. Згідно зі ст. 1227 ЦК України, суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Аналізуючи наведені правові норми вбачається, що до складу спадщини входить сума пенсії, яка була нарахована, але не отримана спадкодавцем за життя з незалежних від нього причин. Зміст ч. 3 ст. 52 Закону України № 1058-ІУ також узгоджується зі змістом статті 1227 ЦК України, якою визначено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодування у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Крім того, зміст вищевказаних норм узгоджується із положенням Закону України «Про пенсійне забезпечення», де в ч. 1 ст. 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Відповідач, на підтвердження правомірності своїх дій посилається на положення ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». У відповідності до ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Згідно пп. 2.26 «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України, для виплати недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера до органу, що призначає пенсію, в якому перебував на обліку померлий пенсіонер, надається Свідоцтво про смерть, документи, які підтверджують родинні стосунки, документ, що посвідчує особу заявника. Для виплати недоотриманої пенсії, яка ввійшла до складу спадщини, у зв`язку з відсутністю членів сім`ї або в разі не звернення ними за виплатою вказаної суми протягом шести місяців з дня відкриття спадщини до органу, що призначає пенсію, в якому перебував на обліку померлий пенсіонер, надається документ, що посвідчує особу заявника, Свідоцтво про смерть, Свідоцтво про право на спадщину. Таким чином, діючим законодавством, в залежності від моменту звернення, визначено два шляхи для отримання недоодержаної пенсії померлого пенсіонера, а саме: в межах шестимісячного строку з моменту смерті пенсіонера, у разі звернення членів сім`ї та зі спливом зазначеного строку спадкоємцями померлого пенсіонера. Як зазначалось вище при оформленні прав на недоотриману пенсію після померлого пенсіонера, спадкоємцям з-поміж інших документів необхідно подати до органу, що призначає пенсію, Свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину за законом є правовстановлюючим документом та з його отриманням позивач набула всіх прав і обов`язків спадкоємця, а отже право власності якого вона набула є правом спадкоємця на успадковане майно, й має відмінний за характером від процедури отримання членами сім`ї померлого пенсіонера сум недоодержаної пенсії. Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини. Зміст статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» узгоджується зі змістом статті 1227 ЦК України, якою визначено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Крім того, зміст вищевказаних норм узгоджується із положенням Закону України «Про пенсійне забезпечення», де в ч. 1 ст. 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності входять до складу спадщини. Тому, суд відхиляє доводи відповідача, які ґрунтуються на частині першій статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якою передбачено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, оскільки дана правова норма розповсюджується на пенсіонерів, які є власниками своїх особистих пенсій, тобто на тих, що не померли, та ніяким чином не стосується правовідносин щодо спадщини. Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною першою ст. 16 Цивільного Кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Крім того, зміст ч. 3 ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та ст. 1227 ЦК України також узгоджується із положенням Закону України «Про пенсійне забезпечення», де в ч. 1 ст. 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Суд звертає увагу на те, що ЦК України не визначає строк, протягом якого члени сім`ї спадкодавця мають право на одержання соціальних платежів. Положення ч. ч. 2 та 3ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які є спеціальними стосовно правовідносин про спадкування сум пенсії, теж не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера. Аналіз наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку про те, що суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень. Норми ч. 1ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину. Таким чином, суд дійшов висновку, що правовідносини з приводу нарахування та обліку недоотриманої пенсії померлого пенсіонера мають регулюватись спеціальною ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» без урахування норм ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». З огляду на викладене, та враховуючи, що у спірних правовідносинах відповідач незаконно перешкоджає реалізації прав позивача як спадкоємця на отримання всього належного йому спадкового майна. Статтею 41 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що загальна сума невиплаченої пенсії померлого [INFO] [PERSON] складає 431940,47 грн., яка увійшла до складу спадщини після його смерті, та дана спадщина оформлена відповідно до законодавства України, позивачем отримано свідоцтво про право на спадщину на суму 431940,47 грн., тому ці кошти повинні бути виплачені позивачу, як майно, яке увійшло до складу спадщини в повному обсязі. В той же час відповідачем у відзиві на позов зазначено, що вказану суму недоотриманої пенсії не виплачено, нараховано недоотриману пенсію в розмірі 316829,78 грн. за період з 09.01.2019 по 30.09.2020 та зазначено, що буде виплачено недоотриману пенсію у сумі 316829,78 грн. у відповідності до окремого порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1165 від 10.11.2021, після 01.01.2023 у межах відповідних бюджетних призначень. Що ж до посилань відповідача на постанову Кабінету Міністрів України від 10.11.2021 №1165, якою затверджено Порядок виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території, суд звертає увагу на такі обставини. Отже, Порядок 1165 визначає додаткові умови виплати недоотриманої пенсії у зв`язку із смертю пенсіонера з числа внутрішньо переміщених осіб та осіб, які проживали на тимчасово окупованій території України і не були взяті на облік як внутрішньо переміщені особи на контрольованій Україною території, що не передбачені Конституцією України та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Конституційний Суд України у Рішенні від 09.07.2007 №6-рп/2007 вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2). Єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України, до повноважень якого належить прийняття законів. У свою чергу, Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту. Водночас, за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України. Конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню. За загальним правилом "закон" - це нормативно-правовий акт вищої юридичної сили, який приймається відповідно до особливої процедури парламентом та регулює найважливіші суспільні відносини. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Таким чином, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами. Суд враховує, що Верховною Радою України не приймались зміни до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з приводу особливостей виплати недоотриманої пенсії пенсіонерів, які є внутрішньо переміщеними особами. Суд вважає необхідним звернути увагу на ту обставину, що у разі застосування Порядку 1165 виплата недоотриманої пенсії, належної спадкодавцеві [PERSON] , відбудеться лише з 01.01.2023 щомісячними платежами у розмірі, що відповідає розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, і лише у разі достатності відповідних бюджетних призначень. Отже, зазначеною постановою звужуються права на отримання неодержаних за життя пенсійних виплат спадкодавця як внутрішньо переміщеної особи у порівнянні з встановленим законом порядком отримання недоотриманої пенсії інших осіб. В силу статті 1 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" від 06.09.2012 непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Крім того, відповідно до частин першої - другої статті 8 цього Закону розроблення проектів нормативно-правових актів здійснюється з обов`язковим урахуванням принципу недискримінації; з метою виявлення у проектах нормативно-правових актів норм, що містять ознаки дискримінації, проводиться антидискримінаційна експертиза проектів нормативно-правових актів; результати антидискримінаційної експертизи проектів нормативно-правових актів підлягають обов`язковому розгляду під час прийняття рішення щодо видання (прийняття) відповідного нормативно-правового акт; обов`язковій антидискримінаційній експертизі підлягають проекти законів України, актів Президента України, інших нормативно-правових актів, що розробляються міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, державними колегіальними органами, органами влади Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями. Згідно ст.2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Принцип верховенства права, який полягає в тому, що людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями, є одним з головних завдань цивільного судочинства. Положенням ст.10 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 у справі "Броньовський проти Польщі" зазначив, що принцип верховенства права, на якому будується Конвенція, та принцип законності, про який ідеться в статті 1 Першого протоколу, вимагає від держав не лише поважати і застосовувати, у передбачуваний і узгоджуваний спосіб, запроваджені ними закони, а ще й - що безпосередньо випливає з цього обов`язку - забезпечувати правові та практичні умови для втілення їх в життя. У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Щокін проти України" від 14.10.2010 зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50). З огляду на викладене, суд критично оцінює доводи відповідача про виплату позивачу недоотриманих сум пенсії після 01.01.2023 згідно Порядку 1165, адже наведене свідчить про невиконання державою взятих на себе позитивних зобов`язань. Що стосується вимог позивача щодо стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області 3 % річних у сумі 15691,86 грн. та інфляційні втрати у сумі 116020,07 грн. за період з 18.01.2022 по 04.04.2023, то суд приходить до переконання, що в цій частині вимоги позивача також підлягають задоволенню з наступних підстав. Як було встановлено судом, відповідачем - Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області утримується належне позивачеві спадкове майно у виді суми недоотриманої пенсійної виплати в розмірі 431940,47 грн., нарахованої пенсіонеру [PERSON] і не виплаченої йому за життя, право власності на яку в порядку спадкування за законом перейшло до позивача та посвідчено свідоцтвом про право на спадщину за законом. Тим самим, сума недоотриманої пенсії змінила свій правовий статус і є вже не пенсією, недоотриманою пенсіонером, а є коштами, які увійшли до складу спадщини і подальше правове регулювання переходу права на ці кошти іншим особам регулюються нормами ЦК України про спадкові відносини. За змістом частини третьої статті 11 та частини першої статті 13 ЦК України вбачається, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Законодавець у частині першій статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин другої та третьої статті 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо. Частиною другою статті 4 ЦК України передбачено, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, а саме відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3 % річних від простроченої суми. У кредитора при цьому згідно із частиною другою статті 625 ЦК України виникає кореспондуюче право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим. Законом № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» також передбачено проведення компенсаційних виплат відповідно до коефіцієнту проросту споживчих цін за порушення термінів виплати доходів громадян, передбачених цим законом. Правова природа такої відповідальності не відрізняється від правової природи відповідальності, яка виникає на підставі статті 625 ЦК України в частині її акцесорного характеру та похідної правової природи спору. Оскільки з заявою про виплату недоотриманої пенсії позивач звернулася 10.01.2022, відповідач у відповідності до положень ст.530 ЦК України мав виконати свій обов`язок у семиденний строк з дня пред`явлення вимоги, тобто не пізніше 17.01.2022, отже відповідач з 18.01.2022 порушує грошове зобов`язання. Таким чином відповідач також має сплатити позивачу 3 % річних за період з 18.01.2022 по 04.04.2023 (що складає 442 дня прострочення) у сумі 15691,86 грн. (431940,47 грн. х 3% х 442 : 365 :100) та втрати від інфляційних процесів за період з 18.01.2022 по 04.04.2023 у сумі 116020,07 грн. ( індекс інфляції з лютого 2022 по лютий 2023 року включно складає: 101,60 * 104,50 * 103,10 * 102,70 * 103,1 * 100,70 * 101,10 * 101,90 * 102,50 * 100,7 * 100,7 * 100,8 * 100,7) :100= 1,26860200 * 431940,47 грн. - 431940,47). Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 5636,53 грн., що підтверджено квитанцією від 05.04.2023 про сплату судового збору. Суд прийшов до висновку про задоволення вимог позивача, тому, за рахунок бюджетних асигнувань, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5636,53 грн. Крім того, Відповідно до ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з досліджених судом під час розгляду справи Договору про надання правової допомоги від 13.03.2023 року № 1303/23, укладеного між Позивачем та Адвокатським бюро «ОПАЛ» Сергія Опалюка» передбачено, що ціна даного Договору (розмір винагороди) визначається гонораром, розмір якого та умови оплати обумовлені сторонами в цьому розділі, в завданні до даного Договору та / або в рахунках на оплату наданих послуг, що виставлені Бюро на ім`я Клієнта. Пунктом 5.11. Договору визначено, що всі платежі за цим Договором здійснюються Клієнтом шляхом безготівкового банківського переказу на вказаний в цьому Договорі розрахунковий рахунок Бюро або за допомогою внесення відповідних сум грошовими коштами, не пізніше 24-х годин з дати підписання цього Договору. До вказаного Договору Сторонами було погоджене Завдання № 1 від 13.03.2023 року, за умовами якого вартість підготовки позовної заяви про стягнення успадкованої суми не отриманих спадкодавцем пенсійних виплат складає 6000 грн. Повноваження адвоката Опалюк С.В. підтверджено ордером на надання правничої допомоги, серія АН №1100384 від 05 квітня 2023 року, виданого до договору про надання правничої допомоги №1303/23 від 13 березня 2023 року. Позивачем надано до суду квитанцію від 16.03.2023 про сплату вартості робіт адвоката Опалюк С.В. згідно договору 1303/23 від 13.03.2023 на суму 3000 грн. та квитанцію від 24.03.2023 про сплату вартості робіт адвоката Опалюк С.В. згідно договору 1303/23 від 13.03.2023 на суму 3000 грн., а загалом [PERSON] сплатила вартість робіт згідно договору у сумі 6000,00 грн. Слід зазначити, що у постанові ВП ВС №904/4507/18 від 15 жовтня 2019 року Велика Палата ВС зазначила, що домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин між якими і може розглядатися питання щодо обов`язковості такого зобов`язання. У контексті вирішення судом питання про розподіл судових витрат суд повинен оцінювати розумність витрат, їх співмірність із ціною позову, складністю справи та її значенням для позивача. Зазначений висновок відповідає позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» тлумачить «гонорар успіху» як домовленість, згідно з якою клієнт зобов`язується виплатити адвокату як винагороду певний відсоток від присудженої йому судом грошової суми, якщо рішення буде на користь клієнта. Якщо такі угоди є юридично дійсними, то визначені суми підлягають сплаті клієнтом (§55). Водночас відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, необхідність і, крім того, умова розумності їх розміру. За наявності таких угод при вирішенні питання відшкодування судових витрат ЄСПЛ керується не ними, а іншими наведеними вище чинниками, які стосуються роботи адвоката, насамперед принципом розумності судових витрат, що відображено також у справі «Пакдемірлі проти Туреччини». Суд зазначає, що позивачем підтверджено належними й допустимими доказами витрати на професійну правничу допомогу. Розмір витрат є співмірним зі складністю справи, ціною позову та її значенням для позивача. Витрати по сплаті вартості послуг адвоката безпосередньо пов`язані з розглядом цієї справи. Згідно п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Судом задоволено позов [PERSON] в повному обсязі, а отже пропорційно до розміру задоволених вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу на загальну суму 6000 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved