Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-30 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що з 2004 року проживала однією сім`єю з відповідачем [PERSON] [INFO] у сторін народилася донька [PERSON] 30 січня 2009 року між сторонами зареєстровано шлюб. [INFO] у сторін народився син [PERSON] 07 жовтня 2011 року заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області шлюб між сторонами розірвано. 14 вересня 2007 року [PERSON] на підставі рішення 15 сесії 5 скликання Чабанівської селищної ради від 14 вересня 2007 року отримав державний акт серії ЯЖ № 403572 про право власності на земельну ділянку площею 0,1001 га за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказану земельну ділянку було зареєстроване в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 02 жовтня 2008 року. На переконання позивачки житловий будинок на вказаній земельній ділянці було побудовано за спільні кошти подружжя. Позивачка зазначає, що нею було продано належну їй на праві приватної власності квартиру за адресою: [ADDRESS] , за 58 000 дол. США, а отримані кошти було вкладено у будівництво житлового будинку. Станом на час подання позову [PERSON] наголошує, що відповідач має намір реалізувати спірний житловий будинок, побудований за спільні кошти подружжя, в зв`язку з чим просить суд: 1.визнати за [PERSON] право власності на частину земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] ; 2.визнати за [PERSON] право власності 2/3 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ; 3.визнати за [PERSON] право власності на частину земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] ; 4.визнати за [PERSON] право власності 1/3 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ; 5.вирішити питання про розподіл судових витрат. Ухвалою від 23 квітня 2019 року Києво-Святошинський районний суд Київської області відкрив провадження у справі, призначив підготовче судове засідання. У травні 2019 року судом отримано відзив [PERSON] на позовну заяву [PERSON] , в обґрунтування якого відповідач посилається на відсутність підстав для відступу від принципу рівності часток спільного майна подружжя, оскільки отримані позивачкою за продаж квартири кошти у сумі 58 000 дол. США не перевищують половини вартості спірного житлового будинку - 250 000 дол. США. Крім того, відповідач переконаний, що введення спірного житлового будинку в експлуатацію та реєстрацію права власності на нього було проведено у 2008 році, а тому отримані позивачкою за продаж власної квартири кошти у 2009 році жодним чином не могли бути вкладені в будівництво будинку. Відповідач також вважає не достатніми доказами надані позивачкою квитанції на придбання різного роду будівельних матеріалів, оскільки в документах відсутня інформація про те, що саме [PERSON] здійснювалися оплати товарів та послуг за цими квитанціями. Також відповідач вважає недоведеними посилання позивачки на можливе проживання у 2/3 частині житлового будинку, право власності на яку просить визнати за собою позивачка, з огляду на спільних дітей сторін спору, оскільки станом на час подання цієї позовної заяви відсутні документи на підтвердження визначення місця проживання дітей з позивачем або відповідачем. У червні 2019 року до суду надійшла відповідь на відзив, в обґрунтування якої [PERSON] посилається на те, що зазначена відповідачем сума домоволодіння 250 000 дол. США є необґрунтованою, оскільки на її підтвердження не надано жодних доказів. Водночас, на переконання позивачки підстави для відступлення від принципу рівності часток у спільному сумісному майні подружжя є цілком обґрунтованими. Крім того, позивачка зазначає, що реально вселитися у новозбудований будинок подружжя змогло у кінці 2009 року, що на її думку дозволяє вважати доведеним факт участі у будівництві будинку за рахунок грошей, отриманих від реалізації належній їй на праві приватної власності квартири. Надавши у вересні 2019 року до суду заперечення на відзив, [PERSON] вказує на те, що вартість спірного будинку у 250 000 дол. США зазначалася саме позивачкою, в зв`язку з чим відповідач вважав таку суму коштів визнаною позивачем, а інші обставини, зазначені у відповіді на відзив, не обґрунтовані належним чином доказами або не мають значення при доведення вимог щодо поділу майна подружжя. У поясненнях до відзиву від 19 листопада 2019 року [PERSON] також вказує на те, що 07 червня 2008 року відповідач без її згоди отримав за договором позики грошові кошти, а виконання зобов`язання за цим договором забезпечив за рахунок передання в іпотеку спірної земельної ділянки, на якій був розташований недобудований будинок. Позивачка наголошує на тому, що боргові зобов`язання за договором позики погашалися за рахунок коштів, отриманих позивачкою від реалізації належної їй квартири. Відповідно до розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 грудня 2020 року № 979 у зв`язку з перебуванням судді Пінкевич Н. С. у соціальній відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами призначено повторний автоматизований розгляд справи та призначено справу судді Фінагеєвій І. О. Ухвалою від 10 червня 2021 року Києво-Святошинський районний суд Київської області залучив до участі у справі третю особу без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] , [INFO] . У грудні 2021 року тертя особа [PERSON] звернулася до суду з позовом третьої особи з самостійними вимогами про визнання права власності на нерухоме майно, в обґрунтування якого посилається на те, що на її переконання частина спірного будинку належить їй. Такі доводи [PERSON] зробила на підставі того, що квартира, яка була продана позивачкою [PERSON] , належала в рівних частках позивачці [PERSON] та [PERSON] . Після продажу квартири в рахунок компенсації належної [PERSON] частки відповідачем [PERSON] було укладено договір дарування 3/50 частки у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Проте, право власності на 3/50 частки житлового будинку не було зареєстроване у передбаченому законом порядку. За таких обставин [PERSON] вважає, що отримані від продажу квартири грошові кошти не належали у повному обсязі лише позивачці [PERSON] . Третя особа з самостійними вимогами щодо предмету спору переконана, що оскільки позивачка [PERSON] надала згоду на укладення договору дарування на користь [PERSON] 3/50 частини спірного житлового будинку, тобто вказана частка житлового будинку дорівнює компенсації за частину проданої квартири, то за таких обставин у [PERSON] виникає право власності на 3/50 спірного житлового будинку. Враховуючи вищенаведене, третя особа з самостійними вимогами щодо предмету спору просить суд: 1.визнати за [PERSON] право власності на 3/50 або 6/100 частини спірного будинку за адресою: [ADDRESS] ; 2.визнати за [PERSON] право власності на 3/50 або 6/100 частини спірного будинку за адресою: [ADDRESS] ; 3.визнати за [PERSON] право власності на 44/50 або 88/100 частини спірного будинку за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2022 року прийнято до спільного розгляду з позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про поділ майна подружжя позов третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору [PERSON] про визнання права власності на частину спірного будинку. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 березня 2023 року підготовче провадження закрито, а справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи сповіщена належним чином, через канцелярію суду подала письмові судові дебати заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала, та просила задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату час та місце слухання справи сповіщений належним чином, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, заперечував проти задоволення позову. Третя особа [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином, представник третьої особи через канцелярію суду подала письмово викладене заключне слово, просила суд позов третьої особи задовольнити, у задоволенні первісного позову - відмовити. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи учасників справи, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 30 січня 2009 року до 07 жовтня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 жовтня 2011 року у справі № 2-3251/2011 та в контексті вимог статті 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. 15 квітня 2008 року [PERSON] отримав Державний акт про право власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Акт зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010832900050. 26 вересня 2008 року [PERSON] було отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на домоволодіння загальною площею 524,8 кв.м., житловою площею 300,7 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказане домоволодіння було зареєстроване 02 жовтня 2008 року за [PERSON] за реєстраційним номером 24855654, номер запису 249 в книзі 1. Згідно витягу з Реєстру прав на нерухоме майно від 02 жовтня 2008 року домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , складалося з новозбудованого житлового будинку площею 524,8 кв.м., житловою площею 300,7 кв.м. та колодязя. За договором купівлі-продажу від 27 березня 2009 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вертебною Л. О., про що внесено до реєстру запис № 422, [PERSON] та неповнолітня [PERSON] , яка діяла з дозволу [PERSON] , продали, а [PERSON] купив належну на праві власності [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному квартиру [ADDRESS] , за 410 060,00 грн, що на час продажу квартири було еквівалентно 58 000,00 дол. США. В Державному реєстрі правочинів вказаний договір купівлі-продажу був зареєстрований за № 3383532. Згідно з договором дарування від 27 березня 2009 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вертебною Л. О., зареєстрованим в реєстрі за № 417, [PERSON] передав безоплатно у власність [PERSON] 3/50 частини спірного домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що складалося з новозбудованого житлового будинку площею 524,8 кв.м., житловою площею 300,7 кв.м. та колодязя. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 червня 2011 року у справі № 2-0-85/11 встановлено факт проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] з 2004 року. Рішення набрало законної сили. З 17 січня 2013 року до 15 квітня 2016 року [PERSON] та [PERSON] перебували вдруге у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 квітня 2016 року у справі № 369/2900/16-ц. [PERSON] у 2008, 2010, 2011 та 2012 роках отримувала дохід від здійснення підприємницької діяльності, що підтверджуються копіями податкових декларацій та звітів суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи-платника єдиного податку. Згідно з положеннями статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статтею 61 СК України передбачено - об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором - є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Згідно із ст. 68 СК України - розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. П.23 вказаної Постанови передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором), або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так судом встановлено, що в період проживання однією сім`єю відповідачем 15 квітня 2008 року на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку набуто у приватну власність земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. 26 вересня 2009 року [PERSON] було отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на домоволодіння загальною площею 524,8 кв.м., житловою площею 300,7 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Факт реєстрації спільного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18. Враховуючи те, що свідоцтво про право власності на спірне домоволодіння було отримане в період проживання сторін спору у зареєстрованому шлюбі, а саме в період з 30 січня 2009 року до 07 жовтня 2011 року, то на спірний житловий будинок розповсюджується презумпція режиму спільного сумісного майна подружжя, передбачена статтею 60 СК України. У спірних правовідносинах позивачем не оспорюється статус майна, придбаного в період шлюбу, водночас, позивачка бажає збільшити належну їй частку у спільному майні подружжя - домоволодінні за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, згідно з договором дарування від 27 березня 2009 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вертебною Л. О., зареєстрованим в реєстрі за № 417, [PERSON] передав безоплатно у власність [PERSON] 3/50 частини спірного домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що складалося з новозбудованого житлового будинку площею 524,8 кв.м., житловою площею 300,7 кв.м. та колодязя. Право власності на 3/50 частини спірного домоволодіння не було зареєстровано третьою особою у встановленому законом порядку. Так, чинна станом на 27 березня 2009 року редакція частини четвертої статті 334 ЦК України передбачала виникнення права власності у набувача майна за договором, який підлягав державній реєстрації, саме з моменту такої реєстрації договору. Прив`язка моменту виникнення прав на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, саме до моменту такої реєстрації прав була здійснена в редакції частини четвертої статті 334 ЦК України, яка набрала чинності з 01 січня 2013 року (підпункт 4 пункту 3 розділу І, пункт 1 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1878-VI). Таким чином, до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором дарування виникало за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину. Відтак особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором дарування, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору дарування незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності. Як вбачається з витягу з державного реєстру правочинів від 27 березня 2009 року № 7138453 договір дарування від 27 березня 2009 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вертебною Л. О., був зареєстрований в реєстрі правочинів 27 березня 2009 року. А відтак саме з цього моменту третя особа по справі - [PERSON] набула право власності на 3/50 або 6/100 частини спірного домоволодіння. Отже з урахуванням викладеного поділу підлягає 94/100 частини спірного домоволодіння. В позовній заяві [PERSON] як на одну з підстав для збільшення частки у спільному сумісному майні посилається на те, що у належній їй частині будинку будуть проживати їх спільні діти. У постанові від 02 березня 2020 року у справі № 448/1722/16 Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Позивачка не довела наявність таких обставин, в зв`язку з чим посилання на проживання з позивачкою дітей з огляду на положення ст. 70 СК України саме по собі не є підставою для збільшення частки у майні одному з подружжя. Суд надав оцінку доводам позову стосовно продажу позивачкою квартири та витрати цих грошових коштів на будівництво житлового будинку та наголошує на тому, що позивачкою не доведено факт належності їй всіх коштів, отриманих за продаж квартири, оскільки з договору купівлі-продажу вбачається, що право власності на квартиру [ADDRESS] , належало [PERSON] та її дочці [PERSON] в рівних частках кожному, а отже сума грошових коштів, отриманих за продаж квартири у розмірі, еквівалентному 58 000,00 дол. США, не належала у повному обсязі позивачці. Судом також надано оцінку доводам позивачки щодо того, що виручені за продаж квартири кошти були витрачені в інтересах сім`ї на будівництво будинку, та наголошує на тому, що надані позивачкою докази дозволяють стверджувати про певну участь позивачки у будівництві спірного будинку, натомість не доводять наявність суттєвих обставин, які можуть вплинути на збільшення частки позивачки у спільному сумісному майні подружжя. Враховуючи викладене, а також те, що спірний об`єкт збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд вважає що наявні правові підстави для задоволення позову частково та визнання за позивачем та відповідачем права власності по 47/100 частини на житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS] . Щодо вимоги позивача про поділ земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , суд зазначає таке. Судом встановлено, що згідно державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 403572, земельна ділянка, на якій побудовано спірне домоволодіння набута відповідачем на підставі рішення 15 сесії 5 скликання Чабанівської селищної ради від 14 вересня 2007 року шляхом безоплатної передачі (приватизації), а відтак є його приватною власністю. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15. Крім того, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості необхідно враховувати, що аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Враховуючи викладене, а також часткове задоволення позовних вимог про поділ домоволодіння, визнання судом за позивачкою права власності на 47/100 частини спірного житлового будинку, розташованого на цій земельній ділянці, суд вважає доведеними позовні вимоги про визнання за [PERSON] права власності на 47/100 частини земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Відповідно право власності на іншу половину вказаної земельної ділянки визнається за іншим з подружжя - [PERSON] . Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] та розподіл майна подружжя, а саме спірного житлового будинку та земельної ділянки, у рівних частках кожному з подружжя. Стосовно позову третьої особи [PERSON] суд зазначає наступне. Так [PERSON] , просить суд визнати за нею право власності на 3/50 або 6/100 частини спірного будинку за адресою: [ADDRESS] ; за [PERSON] - на 3/50 або 6/100 частини спірного будинку; за [PERSON] - на 44/50 або 88/100 частини спірного будинку. Заявляючи такі позовні вимоги, [PERSON] вважає, що її право власності на 3/50 або 6/100 частини спірного будинку виникло внаслідок продажу [PERSON] квартири, яка в рівних частках належала на праві власності [PERSON] та [PERSON] , а отримані кошти вкладено у будівництво спірного будинку. Додатково [PERSON] як на підставу задоволення позову посилається на те, що на підставі договору дарування від 27 березня 2009 року [PERSON] передав безоплатно у власність їй 3/50 частини спірного житлового будинку. Відповідно до вимог статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. З доданих до позову третьої особи додатків вбачається, що згідно договору дарування від 27 березня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вертебною Л. О., [PERSON] передав безоплатно у власність [PERSON] 3/50 частини спірного житлового будинку, згідно витягу з Державного реєстру правочинів від 27 березня 2008 року № 7138453 вищевказаний договір дарування зареєстрований 27 березня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вертебною Л. О. Як зазначено вище до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором дарування виникало за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину. Тому особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором дарування, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності. А відтак, третьою особою не доведено факту порушення її права під час вирішення вказаного позову, оскільки за договором дарування частини житлового будинку від 27 березня 2009 року, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, остання стала власником вказаної частини нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору дарування незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності. Крім того, суд вважає, що [PERSON] не позбавлена можливості в позасудовому порядку звернутися до державного реєстратора з відповідною заявою для державної реєстрації права власності за договором дарування. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету позову слід відмовити. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог [PERSON] , водночас позовні вимоги третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] суд визнав необґрунтованими.

Outcome: partial