Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-23 00:00:00

У березні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просила визнатичити їй додатковий строк в один місяць для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після померлої [PERSON] , визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, серія та немер 7-599, виданий 30.08.2019 року, видавник: державний нотаріус Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Майданник І.В. на ім`я [PERSON] , судові витрати покласти на відповідача. Свої вимоги [PERSON] мотивувала тим, що 18.02.2020 року у телефонній розмові зі своїми родичами дізналась про те, що [INFO] померла [PERSON] . 14.12.2015 року [PERSON] склала заповіт, яким заповіла на випадок своєї смерті все рухоме та нерухоме майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося [PERSON] , а у разі його смерті до відкриття спадщини, або неприйняття ним спадщини чи відмови від спадщини. Крім того, дізналась, що [PERSON] не прийняв спадщину після [PERSON] . 24.06.2020 року [PERSON] , який діяв в її інтересах, звернувся до державного нотаріуса Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Майданника І.В. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом до майна померлої [INFO] [PERSON] . Постановою від 24.06.2020 року державним нотаріусом було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва [PERSON] про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] у зв`язку з пропуском встановленого шестимісячного терміну для прийняття спадщини, а також 30.08.2019 року вже було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на [PERSON] . З інформаційної довідки № 244781307 від 17.02.2021 року її представник дізнався про те, що 30.08.2019 року [PERSON] зареєстрував за собою право власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 7-599, виданий 30.08.2019 року державним нотаріусом Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Маданник І.В. на квартиру [ADDRESS] . 02.09.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу частини квартири, серія та номер: 1383 та власниками по 1/2 квартири став [PERSON] та [PERSON] . 14.11.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про розірвання договору купівлі-продажу частини квартири, серія та номер: 1934. 14.11.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, серія та номер: 1936, виданий: 14.1 1.2019 року. 11.12.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, серія та номер: 75700. Станом на дату подання позовної заяви власницею квартири є [PERSON] . Вказувала, що з моменту смерті [PERSON] ( [INFO] ) до 30.11.2020 року вона жодного разу не була на території України, адже постійно проживає на території держави Ізраїль і не знала про смерть [PERSON] , а також не знала про наявний заповіт, таким чином не могла прийняти спадщину з поважних причин, а тому просить суд надати додатковий строк для прийняття спадщини з огляду на поважність причин пропуску 6-ти місячного строку. Оскільки спірне майно вибуло з володіння [PERSON] поза її волею до спірних правовідносин застосовуються положення ст.ст. 387, 388 ЦК України, а тому вважає належним способом захисту порушеного права є витребування майна з володіння [PERSON] , без визнання права власності на майно в порядку спадкування та визнання недійсним договорів купівлі-продажу щодо квартири. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 04.03.2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження (т. 1, а.с. 123-124). Ухвалою судді Святошинського районного суду м.Києва від 04.03.2021 року забезпечено позов у справі (т. 1, а.с. 125-126). 22.03.2021 року на виконання ухвали Святошинського районного суду м.Києві від 04.03.2021 року Дев`ята Київська державна нотаріальна контора направила належним чином завірену копію свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 30.08.2019 року за Р№7-599 та копію матеріалів спадкової справи № 204/2019 до майна померлої [INFO] [PERSON] (т. 1 а.с. 132-182). 13.04.2021 року на виконання ухвали Святошинського районного суду м.Києві від 04.03.2021 року Департамент з питань реєстрації Виконавчого органу Київської міської ради надав належним чином засвідчені копії документів реєстраційної справи № 787200180000 (т.1 а.с. 203-237, т.2 ст. 1-89). Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 14.06.2022 року витребувано докази (т. 2, а.с. 221-222). До суду надійшли пояснення представника відповідача [PERSON] - [PERSON] у яких просить відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає його несправедливим, неправдивим, недоведеним достатніми доказами, отже незаконним, у зв`язку з наступним. [INFO] померла [PERSON] , єдиною дитиною у неї був син [PERSON] , який постійно проживав разом з нею та був з нею зареєстрований у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Позивач є матір`ю померлої [PERSON] та бабусею відповідача [PERSON] . Померла [PERSON] була власником двох кімнатної квартири [ADDRESS] , яку здавала в оренду. Позивач [PERSON] виїхала на постійне місце проживання до держави Ізраїль в 90-х роках, не повідомивши про це ні дочку, ні онука. Позивач, зі слів померлої своїми коштами допомогла померлій [PERSON] у придбанні спірної квартири в листопаді 2015 року та наказала їй скласти заповіт на користь свого сина ( [PERSON] ), постійним місцем проживання та реєстрації якого в Україні була кв. [ADDRESS] , але який проживав та працював в США. Позивач виїхала 06.12.2015 року до Ізраїлю, а [PERSON] звернулась до нотаріуса, де 14.12.2015 року склалала заповіт на користь брата [PERSON] , але, щоб не виникало спору з матір`ю в заповіті також зазначила про те, що в разі смерті брата або його відмови від прийняття спадщини, своє майно заповідає матері про що повідомала свою матір - позивача [PERSON] . Здоров`я [PERSON] (матері відповідача) стало погіршуватись та в кінці травня 2018 року вона покінчила життя самогубством, про що [PERSON] повідомив свого дядька ( [PERSON] ) та бабусю ( [PERSON] ). Коли відповідач звернувся до дядька та бабусі, щодо спадкування ними по заповіту квартири та іншого майна померлої, останні зазначило, що оскільки не проживають в Україні спадщини їм не потрібно та відповідно вони не заявили про прийняття спадщини. [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом у серпні 2019 року та в подальшому продав спірну квартиру і наразі проживає в кв. [ADDRESS] , яка перебуває в комунальній власності. Даних про те, що хто-небудь чи які-небудь важливі обставини перешкоджали позивачу у спілкуванні з донькою , встановлення факту її сперті не надано, не надано доказів поважності причин пропуску строків прийняття спадщини. Вважає, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 30.08.2019 року, яке видане спадкодавцю ( [PERSON] ) відповідає вимогам законодавства. Відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 11.12.2019 року (т. 2, а.с. 142-148). 03.12.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] в якому просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Вказує, що 30.08.2019 року [PERSON] зареєстрував за собою право власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, 14.11.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, 11.12.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, за нею було зареєстровано право власності в Державному реєстрі речових прав. Також, вказує, що позивач мала право прийняти спадщину за заповітом лише в разі того, якщо [PERSON] не прийме спадщину чи відмовиться від спадщини. В той час, [PERSON] з метою вступу до права спадщини 19.02.2019 року звернувся до приватного нотаріуса Чимрука О.В. з відповідною заявою (т. 2 а.с. 173-177). Ухвалою від 27.03.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті (т. 3, а.с.32-33). В судове засідання позивач та її представник не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, направили до суду заяву у якій просили розглядати справу по суті без їх участі, позовну заяву задовольнити у повному обсязі (т. 3, а.с. 57-58). Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову та скасувати заходи забезпечення позову, вжиті відповідно ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 04.03.2021 року. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, направив до суду заяву, у якій просив розглядати справу у його та його представника відсутність. Державний нотаріус Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Майданний І.В. в судове засідання не з`явився. До суду від Дев`ятої київської державної нотаріальної контори надійшло клопотання, у якому просили розглядати справу у їх відсутність та винести рішення згідно чинного законодавства. Заслухавши пояснення представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Частиною 3 ст. 13 ЦПК України, визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що за життя, 14.12.2015 року [PERSON] склала заповіт, за яким заповіла [PERSON] , [INFO] , все рухоме та нерухоме майно де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, на що вона матиме право за законом і що їй належатиме на день смерті, в тому числі грошові вклади. У разі його смерті до відкриття спадщини або не прийняття ним спадщини чи відмови від спадщини зазначене майно може бути успадковане [PERSON] , [INFO] . Вказаний заповіт було посвідчено державним нотаріусом Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори зареєстровано в реєстрі за №4-1572 (т. 1, а.с. 10). Згідно свідоцтва про зміну прізвища/імені (переклад з івриту) [PERSON] змінила своє прізвище на " [PERSON] " (т. 1, а.с. 16). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 02.06.2018 року (т.1, а.с. 12). 13.03.2019 року [PERSON] звернувся до Девятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті своєї матері [PERSON] (т. 1, а.с. 133). 30.08.2019 року державним нотаріусом Девятої Київської державної нотаріальної контори Майданником І.В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на майно [PERSON] її сину [PERSON] , яка складається з квартри, що знаходиться в [ADDRESS] (т. 1, а.с. 132). 02.09.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу частини квартири, серія та номер: 1383 та власниками по 1/2 квартири став [PERSON] та [PERSON] (т. 1, а.с. 214-217). 14.11.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про розірвання договору купівлі-продажу частини квартири, серія та номер: 1934 (т. 2, а.с. 59). 14.11.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, серія та номер: 1936 (т. 2, а.с. 69-70). 11.12.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, серія та номер: 75700 (т. 2, а.с. 79-80). 11.12.2019 року рішенням № 501411831 проведено державну реєстрацію права власності на квартиру з реєстраційним номером 787200180000, що розташована в [ADDRESS] за суб`єктом [PERSON] (т. 2, а.с. 85). 24.06.2020 року до державного нотаріуса Девятої Київської державної нотаріальної контори Майданника І.В. надійшла заява від [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом та/або за законом (т. 1, а.с. 168-170). 24.06.2020 року державний нотаріус Девятої Київської державної нотаріальної контори постановив відмовити [PERSON] , як представнику [PERSON] , у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] (т. 1, а.с. 181). Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Згідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За змістом ст.ст. 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини і для цього встановлений 6-ти місячний строк. Якщо строк пропущено з поважних причин, суд може визначити додатковий строк, достатній для подання такої заяви. Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Згідно ч.3 ст.1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини. Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій, які має оцінити суд з урахуванням доводів та заперечень учасників справи та врахувавши її фактичних обставин. При цьому, суд зазначає, що законодавство не встановлює конкретний перелік поважних причин пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини та такі причини оцінюються судом на власний розсуд, в кожному конкретному випадку та з урахуванням усіх обставин справи. Тобто суд, розглядаючи такі позови встановлює саму по собі наявність причин, що унеможливили своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини, та оцінює їх з точки зору поважності. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 612/1447св19). З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Разом з тим Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»; колегія суддів судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №565/1145/17, провадження №61-38298св18 зазначила, що вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. При цьому, судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, незнання норм закону, тощо, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Подібний висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року № 6-1215цс16, Верховний Суд у постановах від 18 січня 2018 року у справі № 198/476/16 (провадження № 61-1750св18); від 12 лютого 2018 року у справі № 712/656/15 (провадження № 61-23947св18), від 06 червня 2018 року у справі № 592/9058/17-ц (провадження № 61-200св18), від 11 липня 2018 року у справі № 381/4482/16-ц (провадження № 61-12844св18). Судом в судовому засіданні досліджено матеріали цивільної справи 759/5711/19 (2/759/4189/19) Святошинського районного суду м.Києва та встановлено, що 23.05.2019 року представник [PERSON] направив до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності де вказав, що ознайомився з позовною заявою [PERSON] та повідомив про визнання позову (а.с. 45-48, 66-67 цивільної справи 759/5711/19 (2/759/4189/19)). Постановою Київського апеляційного суду від 03.12.2019 року рішення Святошинського районного суду м.Києва від 15.07.2019 року скасовано та ухвалено нове, яким [PERSON] відмовлено в задоволенні позову до [PERSON] , Київської міської ради, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чмирук Олександр Валерійович про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини (а.с. 244-247 цивільної справи 759/5711/19 (2/759/4189/19)). Суд вважає, що [PERSON] не надала належних та допустимих доказів того, що їй не було відомо про смерть її дочки [PERSON] до 18.02.2020 року, а також доказів того, що її проживання за межами України було пов`язано з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для неї на вчинення дій щодо прийняття спадщини у встановлений законом строк, у зв`язку із чим позивач не виконала свій процесуальний обов`язок із доведення тих обставин, на які посилалась як на підставу своїх вимог і заперечень. Пропуск спадкоємцем строку для прийняття спадщини без поважних причин не свідчить про наявність у такого спадкоємця порушеного, невизнаного або оспорюваного права, яке підлягає захисту в судовому порядку. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 06.06.2018 року по справі № 592/9058/17-ц. Щодо вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину суд зазначає наступне. За правилами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України (перша черга спадкоємців) у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ст. 1261 ЦК України). Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1279цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. 3 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За правилами ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 1275 ЦК України якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Положення цієї статті не застосовуються, якщо спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, а також коли заповідач підпризначив іншого спадкоємця. Спадкоємець, який отримав спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, що передбачено ч. 1 ст. 1296 ЦК України. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (ст. 1301 ЦК України). Свідоцтво про право на спадщину це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. У Цивільному кодексі України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва). У постановах від 14.11.2018 у справі №2-1316/2227/11 (провадження №61-12290св18), від 14.05.2018 у справі №296/10637/15-ц (провадження №61-2448св18) та від 23.09.2020 у справі №742/740/17 (провадження №61-23св18) Верховний Суд виклав правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 в справі №761/26815/17 (провадження №61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.11.2018 у справі №2-1316/2227/11 (провадження №61-12290св18) зроблено висновок, що: «у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо». Так, досліджені судом докази свідчать, що [PERSON] , як спадкоємець першої черги, після смерті матері - [PERSON] у строки, визначені ч. 2 ст. 1275 ЦК України, протягом шести місяців, звернувся із заявами про прийняття спадщини за законом. 30.08.2019 року державним нотаріусом Девятої Київської державної нотаріальної контори Майданником І.В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на майно [PERSON] її сину [PERSON] , яка складається з квартри, що знаходиться в [ADDRESS] . Позивачем не надано будь яких доказів у підтвердження наявності підстав визначених ст. 1301 ЦК України для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом на майно [PERSON] , виданого [PERSON] . Щодо витребування майна з чужого незаконного володіння суд зазначає наступне. За змістом статей 317, 318 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 цього Кодексу). Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 Цивільного кодексу України. Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Зазначений засіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння. Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення досуду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України. Правовий аналіз положень статті 387 цього Кодексу дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (частина третя пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно. Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний). У постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 522/1853/17 зроблено висновок, що «передбачений статтею 387 ЦК України віндикаційний позов - це вимога про витребування майна з чужого володіння, тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника про витребування і повернення майна, при якому позивач повинен доказати факт існування права власності. Незаконне володіння - це володіння без відповідної правової підстави; як незаконне розцінюється і таке володіння, коли особа, набуваючи річ, не знала і не могла знати, що набуває її не від власника (добросовісний набувач)». У постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 752/4033/16-ц вказано, що «аналіз статті 387 ЦК свідчить, що віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом. Належним відповідачем у віндикаційному позові є володіючий невласник». Предметом доказування у цій справі є факти, які підтверджують правомірність вимог про витребування власником майна з чужого незаконного володіння, зокрема факти, що підтверджують: суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно; незаконність вибуття цього майна з володіння позивача; відсутність у відповідача юридичних підстав для збереження і володіння таким майном; наявність витребуваного майна в натурі у незаконному володінні відповідача. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази незаконності вибуття майна (квартири) з володіння позивача, відсутності у відповідача юридичних підстав для збереження і володіння таким майном або наявність витребуваного майна в натурі у незаконному володінні відповідача. [PERSON] набула право власності на спірну квартиру шляхом укладення договору купівлі-продажу. Зміст поняття (принципу) «свободи договору» визначено у ст. 627 ЦК України, згідно з якою відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договоруз урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. На момент укладання [PERSON] договору купівлі-продажу будь-які правові обмеження в контексті укладання договору, або обтяження на нерухомому майні, що стало предметом договору, були відсутні. Позивачем не надано належних та допустимих доказів відсутності у відповідача юридичних підстав для збереження і володіння оспорюваним майном (квартирою), адже договір ніким не оспорювався, не визнавася недійсним або нікчемним. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Шляхом повного, всебічного, неупередженого дослідження матеріалів справи, вивчення кожного доказу окремо та всіх доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 04.03.2021 року забезпечено позов у справі шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомості, а саме квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 787200180000 до розгляду справи по суті та прийняття відповідного рішення суду. Згідно з ст.158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача. Що стосується витрат на правничу допомогу, то сторони мають право подати відповідні докази протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, оскільки представник відповідача [PERSON] у відзиві зазначив попередньо (орієнтовно) про понесені витрати на правничу допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed