Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-19 00:00:00

02.05.2023 року позивач в особі свого представника за довіреністю Бабич Вікторії Ігорівни засобами поштового зв`язку звернувся до суду із заявою, в якій просив суд стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за кредитним договором №2232636 від 05.07.2020 року, отриманим позивачем у порядку відступлення права вимоги 02.12.2020 року з боку фінансової установи - ТОВ «Мілоан» - у розмірі 10947,80 грн., з яких 2232,00 грн. - прострочена заборгованість за сумою кредиту, 8425,80 грн. - прострочена заборгованість за несплаченими відсотками та 290,00 грн. - прострочена заборгованість за штрафами та пенями, а також стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати у вигляді сплаченого при зверненні до суду судового збору у розмірі 2684,00 грн. В обгрунтування позову було зазначено, що позивач отримав право вимоги у первинного кредитора на вказану суму, виникнення якої пов`язано з неналежним виконанням відповідачкою взятих на себе зобов`язань, що і стало підставою для звернення до суду із позовом, в якому позивач просить стягнути з відповідачки виключно кошти, які ним були отримані від первинного кредитора. Ухвалою судді від 22.05.2023 року провадження у справі було відкрито та справу призначено до слухання у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін, наданий сторонам час для подання заяв по суті позову (а.с.31). 26.05.2023 року до суду надійшла заява відповідачки [PERSON] про те, що вона визнає заявлені до неї позовні вимоги лише частково у розмірі 4277,50 грн. згідно графіку розрахунків, на підставі того, що кредит був наданий на 30 днів, а також через відсутність IBAN-рахунку у платіжному дорученні (а.с.37). 30.05.2023 року від представника позивача за довіреністю Бабіч В.І. разом із довіреністю засобами поштового зв`язку надійшла заява про розгляд справи за відсутністю представника позивача, підтримку позовних вимог та згоду на заочний розгляд справи (а.с.38-40). Ухвалою суду від 19.06.2023 року було відмовлено у задоволенні клопотання позивач про витребування доказів з АТ КБ «Приватбанк», оскільки відповідачка факт отримання кредиту підтвердила, а інші докази позивач повинен був отримати при переході до нього права вимоги від первинного кредитора, розгляд справи через неявку відповідачки відкладений (а.с.42). До судового засідання для розгляду справи по суті від представника позивача за довіреністю Бабіч В.І. засобами поштового зв`язку надійшла заява про розгляду справи за відсутністю позивача та його представника з підтримкою позовних вимог та згодою на заочний розгляд справи (а.с.51-53). У судове засідання сторони не прибули, про день, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином (а.с.48-50). Позивач в особі свого представник надала суду двічі заяви про розгляд справи за відсутності позивача та її представниці. Відповідачка без поважних причин у судове засідання вдруге не прибула, що дозволяє суду розглянути справу по суті на підставі наявних в ній доказів. Враховуючи подання раніше відповідачкою заяви про часткове визнання позову із вказівкою про невизнання вимог в іншій частині, суд розглядає справу у загальному порядку, оскільки відповідачка свою позицію по справі повідомила. Враховуючи неявку у судове засідання сторін по справі, фіксування судового засідання звукозаписувальним технічним засобом не здійснюється у порядку ч.2 ст.247 ЦПК України. Вирішуючи справу по суті, суд первинно зазначає, що відповідачка визнала позовні вимоги частково у розмірі 4277,50 грн., чим підтвердила факт отримання кредиту на вказану у позовній заяві суму та вказане визнання саме в частині отримання кредиту не протирічить вимогам діючого законодавства. Відповідно до укладеного між первинним кредитором та відповідачкою кредитного договору №2232636 від 05.07.2020 року [PERSON] отримала у ТОВ «Мілоан» кредитну кошти у розмірі 2900,00 грн. на 30 днів 05.07.2020 року зі строком сплати до 04.08.2020 року зі сплатою за користування коштами процентів на користь первинного кредитора у розмірі 1087,50 грн. та комісії за надання кредиту у розмірі 290,00 грн, а загалом 4277,50 грн., що підтверджується копією вказаного договору, укладеного в електронній формі між сторонами та додатків до нього (а.с.5-12). Позивач придбав право вимоги за вказаним кредитним договором у первинного кредитора на підставі договору відступлення права вимоги №54-МЛ від 02.12.2020 року та реєстру боржників з вимогою до відповідачки на суму 10947,80 грн., з яких 2232,00 грн. - заборгованості по кредиту, 8425,00 грн. - заборгованості по процентам та 290,00 грн. - залишок по комісії, які позивач в позові вказав як залишок по пені, що не відповідає дійсним обставинам, які склалися у справі (а.с.13-18). В частині кредитного договору суд первинного встановлює нікчемність вимог по стягненні комісії, виходячи з наступного. Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. За змістом частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорів про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. За змістом статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договору матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як обслуговування кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником. Оскільки обслуговування кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Позичальник сплачує відсотки за користування кредитними коштами. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі №524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) сформовано правовий висновок такого змісту: «Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику». Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. З огляду на зазначене, положення спірного кредитного договору про сплату позичальником на користь як первинного кредитора, так і позивача комісії за обслуговування кредиту у розмірі 290,00 грн. є нікчемними, оскільки суперечать положенням частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відносно нарахованих процентів у розмірі 8425,00 грн. суд також вважає за необхідне відмовити позивачу у їх стягненні, Суду наданий розрахунок заборгованості з боку позивача з моменту отримання ним вимог від первинного кредитора 02.12.2020 року. В той же час жодних доказів нарахування первинним кредитором боргу відповідачеві у період з 05.07.2020 року до 02.12.2022 року суду надано не було, що унеможливлює можливість встановлення вірного розрахунку боргу з боку позивача, який він отримав від первинного кредитора. До цього ж усі документи по кредитному договору позивачем було отримано, що вбачається з п.п.1.2 вищевказаного договору відступлення права вимоги №54-МЛ від 02.12.2020 (а.с.13) та враховуючи той факт, що відповідачою здійснювалися платежі на користь первинного кредитора, які той зарахував за власним бажанням у погашення процентів, що вбачається з того факту, що розмір кредиту на момент передачі права вимоги склав не 2900,00 грн., а 2232,00 грн. (а.с.18), що потрібно перевіряти відповідно до умов укладеного між первинним кредитором та відповідачем договору та розрахунку заборгованості у період з 05.07.2020 року до 02.12.2020 року. Через відсутність вказаних документів перевірити такі нарахування не можливо, обов`язок подання таких доказів процесуальний закон прямо покладає на позивача, що ним зроблено не було, а відповідно відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. Нарешті, відносно тіла отриманого кредиту, то в цій частині суд заявлені позовні вимоги задовільняє у розмірі 2232,00 грн., оскільки саме такий розмір основного боргу заявив до стягнення позивач, а відповідачка визнала вказані позовні в цій частині щодо самого факту отримання кредитних коштів від первинного позивача. На підставі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до вимог ч.2 ст.83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Нормою статті 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах. Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частина 2 та 3 ст.1056-1 ЦК України передбачено, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору; фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Враховуючи, що суд задовольняє позовні вимоги частково у розмірі 2232,00 грн. від 10947,80 грн. заявлених, що складає 20,39 % від первинно заявлених позовних вимог, судовий збір, який слід стягнути з відповідачки складає також 20,39% від сплаченого позивачем у розмірі 2684,00 грн., що становить 547,27 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial