Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-07 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. В липні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Нароха О. В. про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння. У вересні 2017 року позивач уточнила свої вимоги та просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Нарохою О.В. 27.02.2006 року та зареєстрований за номером 386; витребувати в [PERSON] на користь [PERSON] квартиру загальною площею 45 кв.м., житловою площею 31 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог вказала, що в 2003 році вона виїхала на постійне місце проживання до Федеративної Республіки Німеччина. На момент виїзду їй на праві приватної власності належала житлова квартира, загальною площею 45 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] . З дня виїзду [PERSON] за кордон в квартирі проживала її мати, яка померла [INFO] . Після смерті матері позивач дозволила відповідачу тимчасово проживати в зазначеній квартирі, а останній зобов`язувався сплачувати комунальні послуги, підтримувати її в придатному для проживання стані і згодом, за домовленістю сторін, сплачувати позивачу орендну плату. Протягом всього часу перебування в ФРН позивач підтримувала зв`язок з відповідачем, який запевняв її, що з квартирою все в порядку, за комунальні послу сплачує вчасно та в повному обсязі. 24 грудня 2016 року позивач вперше з 2003 року приїхала до України . В аеропорті її зустрів відповідач, який повідомив, що до спірної квартири вони не поїдуть, оскільки з 2006 року позивача було з неї виписано і жодних прав на квартиру вона вже не має. На підтвердження своїх слів відповідач вручив рішення суду про зняття позивача з реєстрації місця проживання. Через це позивач була змушена заселитись з дитиною до готелю. Від подальшого спілкування і будь-яких пояснень відповідач відмовився. Після повернення до ФРН позивач неодноразово намагалася зв`язатися з відповідачем, однак на її листи та дзвінки він не відповідав. З метою отримання правової допомоги при вирішенні спору позивач звернулася до адвоката, який 22.05.2017 року сформував витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з отриманим витягом, 02.03.2006 року право власності на спірну квартиру було зареєстроване за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Нарохою О.В. 27.02.2006 року, зареєстрованого за номером 386. Позивач спірний договір не укладала, не підписувала і не уповноважувала жодну іншу особу. Яким чином спірний договір було укладено, позивачу не відомо. Відповідач протягом всього часу умисно приховував від позивача цю обставину. Окрім іншого, вказала, що оспорюваний договір укладено від її імені [PERSON] , який діяв на підставі довіреності, посвідченої 24.02.2006 року нотаріусом Білоусовим О.І., однак вона його не уповноважувала, окрім того вони не знайомі. Рух справи та позиція сторін. 26.07.2021 року суддею Шевченківського районного суду м. Запоріжжя постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляд справу, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с. 58-59, т. 3). 18.01.2022 року постановлено ухвали, якими клопотання представника позивача задоволено і витребувано від Державної прикордонної служби України всі наявні відомості про перетин позивачкою державного кордону України за період 0 01.01.2003 по 01.01.2007, призначено по справі почеркознавчу експертизу та залишено без руху зустрічну позовну заяву ( а.с. 158-165), провадження по справі зупинено. Ухвалою від 20.04.2022 року провадження у справі поновлено (а.с. 172). Під час повторного розгляду клопотання позивача про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи, адвокат Булдигіна М.С. у судовому засіданні просила залишити дане клопотання без розгляду, яке було задоволено судом з постановленням ухвали 01.08.2023 року з занесенням до протоколу судового засідання. 01.08.2023 року підготовче провадження закрито про що постановлено ухвалу з занесенням до протоколу судового засідання, справу призначено до розгляду по суті на 08.08.2023 року. Позиція відповідача по справі. Відповідач [PERSON] просив у задоволенні позову відмовити з наступних підстав. Вказав, що 27.02.2006 року він уклав з позивачкою договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нарохою О.В., реєстровий номер 386. Від імені позивачки за вказаним договором за довіреністю діяв [PERSON] , знайомий [PERSON] . Про укладення цього договору [PERSON] була обізнана, що підтверджується її листами до відповідача, а також грошовими переказами коштів [PERSON] за вказану квартиру. На час укладення вказаного договору купівлі-продажу в квартирі [ADDRESS] проживали родичі позивачки: її сестра, чоловік сестри та двоє дітей, які звільнили квартиру в травні 2006 року. Одразу після придбання вищевказаної квартири відповідач звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17.03.2006 року [PERSON] була знята з реєстраційного обліку в квартирі за вищевказаною адресою, копія рішення була надіслана позивачці. З червня 2006 року відповідач проживає у спірній квартирі, погасив всі борги за комунальні послуги, які утворилися ще до його права власності на квартиру, зробив ремонт та до цього часу не здійснював спробу продажу спірної квартири. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. 24.02.2006 року громадянкою [PERSON] уповноважено громадянина [PERSON] продати належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] за ціну та на умовах їй відомих. Довіреність посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Білоусовим О.І. та зареєстровано в реєстрі 469 (а.с. 119-120, т. 1). 27.02.2006 року між [PERSON] , який діяв в інтересах [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , загальною площею 45,0 кв.м., який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нарохою О.В., зареєстровано в реєстрі за № 386. За домовленістю сторін продаж відбуввся за 37000,00 грн., які громадянин [PERSON] отримав від покапця повністю до підписання договору. ( а.с.17, 60-61 т.1). Згідно квитанцій про міжнародні перекази через компанію Western Union Шпанка С.П. перерахував на ім`я [PERSON] грошові кошти в розмірі 3000,00 дол. США. Кошти перераховувалися 28.02.2006, 02.03.2006 та 04.06.2006. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання виданої департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 18.07.2006 року по теперішній час ( а.с. 94, т.1) Норми права, які застосував суд. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з положеннями частин першої, третьої статті\~237, частини першої \~статті\~238 ЦК України\~представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 ЦК України). Частинами першою, третьою статті 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед\~третіми особами. Згідно з частиною першою статті\~1000\~ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Відповідно до положень статей\~1003,\~1004,\~1006\~ЦК України\~у договорі\~доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим. Повірений зобов`язаний:\~1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення;\~2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення;\~3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. Правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним (частина перша статті 232 ЦК України). Верховний Суд України у пункті 22\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~роз`яснив, що для визнання правочину недійсним на підставі\~статті 232 ЦК України\~необхідним\~є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, на момент вчинення правочину. З огляду на статтю 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Висновки суду. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників по справі, суд дійшов наступних висновків. З позовної заяви вбачається, що позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири та витребувати квартиру із чужого незаконного володіння, посилаючись на вимоги ст. 215 та ст. 387 ЦК України. При цьому підставою недійсності договору купівлі-продажу вказує, що нею не видавалась довіреність на вчинення правочину на ім`я [PERSON] , окрім того, позивач з ним не знайома, довіреність посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Білоусовим О.І. та зареєстровано в реєстрі 469, 24.02.2006 року в той час як позивача знаходилася в Німеччині, й відповідно не могла підписати вказану довіреність. В частині 1 ст. 215 ЦК України встановлені підстави визнання недійсності правочину, зокрема це недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлено частинами 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Між тим в позовній заяві, необґрунтовано, які порушення були допущені під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири. Окрім того, позивачем не заявлені позовні вимоги про визнання довіреності недійною, на підставі якої громадянином [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, який діяв в інтересах [PERSON] , окрім того, жодних вимог до нього не було пред`явлено. Доводи позивача про те, що вона в момент підписання довіреності перебувала в Німеччині, суд не приймає до уваги, оскільки таких доказів нею не подано. Згідно інформації Державної прикордонної служби України, наданої на вимоги ухвали суду про витребування доказів, інформація про перетинання державного кордону України у період з 01.01.2003 року по 01.01.2007 року громадянкою [PERSON] відсутня у базі даних (а.с. 208, т. 3). Також судом не приймаються доводи позивача про те, що в довіреності маються помилки, а саме неточності в паспортних даних [PERSON] , оскільки сама довіреність позивачем не оспорюється. Окрім того, не доведено позивачем і той факт, що довіреність видану на ім`я [PERSON] вона не підписувала, оскільки почеркознавча експертиза не була проведена через відсутність в достатній кількості як експериментальних так і вільних зразків буквеного або цифрового письма [PERSON] ( а.с. 197). Отже, оскільки довіреність як правочин є і вона не оскаржена в судовому порядку, а сторони при розгляді справи не надали доказів суду, що вона є недійсною, то в такому випадку діє презумпція правомірності правочину і довіреності. Окрім того, згідно пояснень відповідача наданих у судовому засіданні, [PERSON] , та [PERSON] тривалий час перебували в стосунках. Коли [PERSON] виїхала за кордон, вона просила відповідача придбати її квартиру, оскільки їй потрібні були гроші, а в Україну вона не планувала повертатися. З громадянином [PERSON] позивач також була знайома. Про те, що позивач обізнана була про продаж квартири свідчать і її листи написані власноруч громадянину [PERSON] оригінали яких долучені до матеріалів справи, а також наявні грошові перекази здійснені відповідачем на ім`я позивача одразу після укладення договору купівлі-продажу квартири. Отже, судом не встановлено в момент укладення оспорюваного договору недодержання сторонами загальних вимог необхідних для чинності правочину встановлених в ст.203 ЦК України. Щодо доводів позивача про витребування у відповідача квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Згідно вимог ст. 387 ЦК України власник майна має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної підстави ним заволоділа. Між ти, позивачем не доведено і беззаперечних доказів не надано суду, що квартира за адресою: [ADDRESS] вибула з її власності поза її волі, отже вказані вимоги безпідставними. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed