Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-19 00:00:00

До Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області звернувся, із позовною заявою, представник позивача [PERSON] , адвокат Соляник Ігор Миколайович, який діє на підставі ордеру серії ВЕ №1075216 від 14.11.2022 року до [PERSON] про визнання договору міни недійсним та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач [PERSON] є онукою та спадкоємцем за заповітом всього належного майна її баби [PERSON] , померлої [INFO] . Так, позивач [PERSON] 08.11.2022 року прийняла спадщину від спадкодавця [PERSON] . В ході прийняття спадщини [PERSON] дізналася, що її бабусі належала земельна ділянка площею 6,5575 га, з кадастровим номером 3524082800:02:001:0364, розташованої на території Кропивницької сільської ради, Кіровоградської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала її бабусі на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії КР №025325, виданого Новоукраїнською районною державною адміністрацією Новоукраїнського району Кіровоградської області 05.09.2007 року. В подальшому було з`ясовано, що 06.07.2016 року за договором міни №1129 ,укладеним між [PERSON] та відповідачем [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу Українською Наталією Михайлівною, було здійснено обмін належної [PERSON] земельної ділянки з кадастровим номером 3524082800:02:001:0364, площею 6,5575 га, на земельну ділянку площею 0,01 га, кадастровий номер 3524082800:02:001:0728. Представник позивача посилаючись на підпункт «б» пункту 15 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України, постанову Верховного Суду України від 05.11.2014 року та постанову від 11.02.2015 року, зазначив, що на момент вчинення спірного договору міни, обміненими можуть бути тільки земельні ділянки за схемою «пай на пай». За умовами оскаржуваного договору міни, власник земельної ділянки, отриманої на підставі Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» передала у власність належну їй земельну ділянку в обмін на земельну ділянку, отриману не в порядку встановленому зазначеним Законом. При цьому, земельна ділянка площею 0,01 га не є паєм як ціла величина. В зв`язку з чим договір міни підлягає визнанню недійсним зі скасуванням державної реєстрації права власності на земельну ділянку. Просить суд, визнати договір міни №1129 від 06.07.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , про обмін земельної ділянки площею 6,5575 гектарів, з кадастровим номером 3524082800:02:001:0364, розташованої на території Кропивницької сільської ради, Кіровоградської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на земельну ділянку площею 0,01 гектара, кадастровий номер 3524082800:02:001:0728, зареєстрований приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу Українською Н.М. недійсним. Скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею 6,5575 гектарів, з кадастровим номером 3524082800:02:001:0364, розташованої на території Кропивницької сільської ради, Кіровоградської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за [PERSON] . Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Соляник І.М., який діє на підставі ордеру серії ВЕ №1075216 від 14.11.2022 року (а.с.6), в судове засідання не прибули, надіславши 17.07.2023 року через систему «Електронний суд» клопотання в якому позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять суд задовольнити їх з підстав викладених у позовній заяві та доданих до неї доказів, а також провести розгляд справи у відсутності позивача та представника (а.с.159-160). Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Дмитрух Д.М., який діє на підставі ордеру серії ВА №1047989 від 17.02.2023 року (а.с.44) в судове засідання не прибули, надавши до суду клопотання в якому заперечують проти задоволення позовних вимог та посилаючись на раніше поданий відзив (а.с.38-42), просять суд відмовити в задоволенні позовних вимог за їх необґрунтованістю, а також провести розгляд справи у відсутності відповідача та його представника (а.с.162). \~Відповідно до\~ст.211 ЦПК України, ч.3. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно ч.2\~ст.247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, доходить до таких висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] (а.с.7) є онукою та спадкоємцем за заповітом всього належного майна її баби [PERSON] , померлої [INFO] (а.с.9, 11). Так, позивач [PERSON] 08.11.2022 року прийняла спадщину від спадкодавця [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.10). В ході прийняття спадщини [PERSON] дізналася, що її бабусі належала земельна ділянка площею 6,5575 га, з кадастровим номером 3524082800:02:001:0364, розташованої на території Кропивницької сільської ради, Кіровоградської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала її бабусі на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії КР №025325, виданого Новоукраїнською районною державною адміністрацією Новоукраїнського району Кіровоградської області 05.09.2007 року. В подальшому було з`ясовано, що 06.07.2016 року за договором міни №1129, укладеним між [PERSON] та відповідачем [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу Українською Наталією Михайлівною, було здійснено обмін належної [PERSON] земельної ділянки з кадастровим номером 3524082800:02:001:0364, площею 6,5575 га, на земельну ділянку площею 0,01 га, кадастровий номер 3524082800:02:001:0728 (а.с.13-18). Крім того, із дослідженої судом копії нотаріальної справи (а.с.60-119) та реєстраційної справи (а.с.144-158) було встановлено, що дійсно 06.07.2016 року укладений договір міни земельних ділянок між [PERSON] та [PERSON] . За умовами даного договору [PERSON] міняє земельну ділянку площею 0,0100 га, що знаходиться на території Кропивницької сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області цільове призначення переданої у приватну власність земельної ділянки для ведення\~товарного сільськогосподарського\~виробництва з\~кадастровим номером\~3524082800:02:001:0728 на належну [PERSON] земельну ділянку площею 6,5575 га, що знаходиться на території Кропивницької сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області цільове призначення переданої у приватну власність земельної ділянки для ведення\~товарного сільськогосподарського\~виробництва,\~кадастровий номер\~3524082800:02:001:0364. При цьому пунктом 8. Договору міни визначено, що «Обмін земельних\~ділянок проводиться\~з доплатою\~на користь\~ [PERSON] в\~сумі 51000,00\~гривень». Відповідно до укладеного договору міни було проведено державну реєстрацію права власності за кожним із учасників договору відповідно до обмінюваних земельних ділянок. За змістом\~статті 11 ЦК України,\~цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Отже, позивач та її представник при зверненні до суду з даним позовом, посилаються на підпункт «б» пункту 15 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України, а також на постанову Верховного Суду України від 05.11.2014 року та постанову від 11.02.2015 року, на підставі чого стверджують, що на момент вчинення спірного договору міни, обміненими можуть бути тільки земельні ділянки за схемою «пай на пай». За умовами оскаржуваного договору міни, власник земельної ділянки, отриманої на підставі Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» передала у власність належну їй земельну ділянку в обмін на земельну ділянку, отриману не в порядку встановленому зазначеним Законом. При цьому, земельна ділянка площею 0,01 га не є паєм як ціла величина. В зв`язку з чим договір міни підлягає визнанню недійсним зі скасуванням державної реєстрації права власності на земельну ділянку. З даними твердженнями (доводами) позивача та її представника, суд не погоджується, виходячи з наступного. Як зазначалося вище, 06 липня 2016 року, між [PERSON] та [PERSON] , укладено договір міни земельних ділянок, який посвідчено приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області Українською Наталією Михайлівною та зареєстровано в реєстрі за № 1129 (в подальшому Договір), (а.с.60-62). Відповідно до умов Договору, [PERSON] міняє земельну ділянку площею 0,0100 га, що знаходиться на території Кропивницької сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, цільове призначення\~ для\~ведення товарного\~сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер: 3524082800:02:001:0728 на належну [PERSON] земельну ділянку площею 6,5575 га, що знаходиться на території Кропивницької сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, цільове призначення\~ для\~ведення товарного\~сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер: 3524082800:02:001:0364. Земельна ділянка площею 6,5575 га, що знаходиться на території Кропивницької сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер: 3524082800:02:001:0364 належала [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії КР №025325 виданого Новоукраїнською районною державною адміністрацією Кіровоградської області 05.09.2007 року (а.с.65). Згідно п.8 Договору, обмін земельних ділянок проводиться з доплатою на користь [PERSON] в сумі 51000,00 грн. Таким чином, сторонами Договору було здійснено міну земельних ділянок з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Правовідносини, які виникли між сторонами на підставі Договору, не суперечать пункту 15\~розділу Х «Перехідні положення» ЗК України\~у редакції, чинній на час укладення Договору, а приписи\~ст.14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» № 899-IV\~від 05 червня 2003 року (в подальшому Закон №899-IV), на який посилається Позивач, до спірних правовідносин не застосовуються. Відповідно до положень статей 6 і 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками (частина перша статті 78 ЗК України). Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (частина друга статті 78 ЗК України). Земельне законодавство України базується на принципі невтручання держави у здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом (пункт «в» частини першої статті 5 ЗК України). Встановлена пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України заборона відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення у редакції, чинній до 01 січня 2016 року, передбачала винятки, одним з яких була можливість обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону, а не земельної частки (паю) на іншу земельну частку (пай). Відповідно до пункту «а» частини першої статті 81 ЗК України, громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі їх придбання за договором міни. За договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості (частини перша-третя статті 715 ЦК України). У разі, якщо власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виявляє бажання використовувати належну йому земельну ділянку самостійно, він може обміняти її на іншу земельну ділянку на межі цього або іншого масиву (частина перша статті 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)») (далі - Закон № 899-IV). Сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) оформляють матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку (абзац одинадцятий частини першої статті 5 Закону № 899-IV). Частина перша статті 14 Закону № 899-IV, визначає один з випадків можливого обміну земельними ділянками, що використовуються їхніми власниками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а не регулює обмін земельними частками (паями), права на які підтверджені сертифікатом, і розподіленими та визначеними у натурі земельними ділянками, які ще не зареєстровані за власниками земельних часток (паїв). Стаття 14 Закону № 899-IV, не забороняє можливість обміну земельними ділянками, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в інших випадках, ніж той, який визначений у частині першій цієї статті, як і не забороняє можливість обміну іншими, ніж призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельними ділянками сільськогосподарського призначення. Заборона відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, визначена у підпункті «б» пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній до 01 січня 2016 року, та виключення з неї можливості обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону стосуються не тільки земельних ділянок, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а й інших земельних ділянок сільськогосподарського призначення. Наявність у сільських, селищних, міських рад і районних державних адміністрацій передбаченого в абзаці одинадцятому частини першої статті 5 Закону №899-IV повноваження оформляти матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту видачі державних актів на право власності на земельну ділянку (з 01 січня 2016 року - до моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку), не виключає можливість обміну згідно з чинним законодавством земельними ділянками, на які вже були видані державні акти на право власності на земельну ділянку власникам земельних часток (паїв). У своєму рішенні від 22 травня 2018 року, Європейський суд з прав людини, у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsitsyura v. Ukraine), що набуло статусу остаточного 22 серпня 2018 року, зазначив, що законодавча заборона відчуження земельних ділянок становить втручання у мирне володіння майном заявників (§ 104). Заборона відчуження та її продовження мали підґрунтя у національному законодавстві, яке ніколи не визнавалось неконституційним (§ 105). Органи влади України послідовно протягом майже двох десятиліть визначали своєю метою кінцеве запровадження належним чином врегульованого ринку землі, розглядаючи заборону відчуження як проміжний етап на шляху до досягнення цієї мети. Сам характер заборони відчуження, проголошена ціль її запровадження та продовження полягали по суті у наданні часу для розгляду можливих альтернатив абсолютній забороні продажу (§ 129). Європейський суд з прав людини встановив порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (§ 149), вважаючи, що це є достатньою справедливою сатисфакцією за будь-яку моральну шкоду, завдану заявникам (§ 156). Згідно із частиною четвертою статті 10 ЦПК України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Рішення Європейського суду з прав людини від 22 травня 2018 року у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsytsyura v. Ukraine, заяви № 846/16 і № 1075/16) не може трактуватися як спеціальний дозвіл на вільний обіг земельних ділянок сільськогосподарського призначення безвідносно до приписів нормативних актів України. Такий висновок, викладений у рішенні Європейського суду, відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18 (касаційне провадження № 14-66цс19), у якому відступлено від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі №6-172цс14, від 11 лютого 2015 року у справі №6-5цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі №6-464цс16, на які посилається Позивач та представник позивача. Сторони Договору обмінялися сформованими земельними\~ділянками з\~цільовим призначенням\~для ведення\~товарного сільськогосподарського\~виробництва та\~які зареєстровані\~відповідно до\~закону, а тому на спірні правовідносини не поширюються положення Закону №899-IV, дія якого поширюється на обмін розподілених між власниками, визначених у натурі земельних ділянок, але які ще незареєстровані відповідно до закону за власниками, тобто таких, які не можуть виступати об`єктом цивільних прав. Позивач по справі та його представник стверджують про те, що обміненими можуть бути тільки земельні ділянки за схемою «пай на пай» у відповідності до Закону №899-IV, що не відповідає дійсності, оскільки вказаний висновок був сформульований до ухвалення рішення ЄСПЛ. Частина 1 статті 14 Закону № 899-IV,\~не обмежувала випадки, за яких може бути проведений такий обмін, а визначала одну з можливостей обміну земельними ділянками, що використовуються їхніми власниками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Отже, Договір міни, на час вчинення такого правочину, відповідає приписам статей 203\~і\~715 ЦК України\~та не суперечить підпункту «б» пункту 15\~розділу X «Перехідні положення» ЗК України\~у редакції, чинній на час укладення договору міни. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 15 травня 2019 року по справі №227/1506/18 (п.57 Постанови) відхилила як необґрунтовані доводи касаційної скарги щодо неврахування судами попередніх інстанцій висновку Верховного Суду України щодо застосування підпункту «б» пункту 15\~розділу Х «Перехідні положення» ЗК України\~у редакції, що була чинною до 1 січня 2019 року, стосовно можливості обміну земельних ділянок сільськогосподарського призначення лише «за схемою\~пай на пай» і відступає від цього висновку з огляду на таке: 57.1.\~\~\~Підпункт «б» пункту 15\~розділу Х «Перехідні положення» ЗК України\~у редакції, чинній на час укладення договору міни, гарантував можливість обміну не земельної частки (паю) на іншу земельну частку (пай), а земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону. 57.2.\~\~\~Частина перша статті 14 Закону № 899-IV\~не обмежувала випадки, за яких може бути проведений такий обмін, а визначала одну з можливостей обміну земельними ділянками, що використовуються їхніми власниками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 57.3.\~\~\~Частина третя\~статті 715 ЦК України\~передбачає можливість встановлення у договорі міни доплати. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі\~№ 390/1670/18. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що договір міни земельних ділянок від 06 липня 2016 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчено приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області Українською Наталією Михайлівною та зареєстровано в реєстрі за №1129, відповідає вимогам законодавства, а відтак і відсутні підстави для задоволення позову. Відповідно до вимог\~ст.141 ЦПК України, позивачем при зверненні до суду сплачено судового збору в розмірі 2147,20 грн. (а.с.30). При цьому у позовних вимогах питання щодо розподілу судових витрат представником позивача не ставилося. Крім того, враховуючи те, що у задоволенні позовних вимог відмовлено то відсутні підстави для розподілу судових витрат, а тому суд відносить судові витрати на рахунок позивача. \~ На\~підставі \~викладеного,\~ст.14\~Конституції України, Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» №899-IV, ст.ст.5, 78, 81, розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, ст.81 ЗК України, ст.ст.6, 203, 627, 715 ЦК України,

Outcome: dismissed