Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-24 00:00:00

Позивач [PERSON] 7.02.2022 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частину квартири в порядку поділу майна подружжя, зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою, вселення на 1/2 частину квартири, виділення у користування кімнати в жилому приміщенні. В судовому засідання представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, пояснивши, що сторони перебували в шлюбі з 6.08.1988 року по 22.01.1998 року. В 1994 році був отриманий ордер на квартиру [ADDRESS] , яка складається з 3-х окремих житлових кімнат на сім'ю з чотирьох осіб: сторін по справі [PERSON] і [PERSON] та їх спільних синів [PERSON] та [PERSON] 17.01.1996 року була видана довідка, що свідчить про повністю внесений пайовий внесок за квартиру [ADDRESS] до ЖБК „Ізумруд-3". 22.01.1998 року шлюб між сторонами було розірвано. Таким чином, спірна квартира була придбана під час перебування в шлюбі сторін по справі і є спільною сумісною власністю подружжя. В 2020 році позивачу стало відомо, що [PERSON] зареєструвала право власності на своє ім'я на всю квартиру. Згоди на поділ спірної квартири сторонами не досягнуто. Також [PERSON] не дає згоди позивачу на проживання в спільній квартирі, зустрічей і розмов з цього приводу уникає. За таких обставин просить визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаної квартири в порядку поділу майна подружжя. Крім того, у зв'язку з чиненням перешкод відповідачкою у користуванні квартирою зобов'язати її усунути вказані перешкоди у користуванні позивачу його 1/2 частиною спірної квартири, вселити [PERSON] в 1/2 частину квартири [ADDRESS] та виділити йому в користування найменшу кімнату площею 12,0 м2 для подальшого проживання в квартирі, місця загального користування залишити в спільному користуванні всіх мешканців квартири. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, пояснивши, що дійсно ордер на спірну квартиру [ADDRESS] був отриманий відповідачкою на сім`ю з 4 осіб в період шлюбу. Однак дана квартира не може бути спільною сумісною власністю подружжя, оскільки [PERSON] ще до розірвання шлюбу 10.10.1997 року звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів і 29.04.1998 року постановою Харківського районного суду м. Києва було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання їх на той час неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Крім того, відповідач звернулась до того ж суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Рішенням Харківського районного суду м. Києва від 24.06.1998 року було визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку поділу майна подружжя, виселено [PERSON] з даної спірної квартири і переведено особовий рахунок квартири з [PERSON] на [PERSON] . Дане судове рішення не оскаржувалось позивачем і вступило в законну силу. Крім того, [PERSON] ніяких перешкод [PERSON] не здійснювала, оскільки він добровільно забрав свої речі і залишив спірну квартиру, а після розірвання шлюбу в 1998 році вони бачились тільки два рази: перший раз - після розірвання шлюбу в 1998 році, коли він приходив до дітей і другий раз - в 2020 чи 2021 році позивач приходив і питав думку відповідача чи прийме вона його назад, якщо він повернеться. Ніяких питань про поділ майна, вселення до спірної квартири [PERSON] не ставив. Даний позов позивач подав в інтересах сина [PERSON] , при цьому вони спільно бажають позбавити відповідача права власності на спірну квартиру. Заслухавши представників сторін, відповідача, допитавши свідка, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.41 Конституції України, ч.1, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] уклали між собою шлюб 6.08.1988 року, який був зареєстрований у Палаці одруження „Дарницький", актовий запис №2404 (а.с.11). Від зареєстрованого шлюбу сторони мають спільних двох повнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 22.01.1998 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER] (а.с.11). Відповідно до ч.1-2, ст.10 Закону України „Про кооперацію" членами кооперативу можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, юридичні особи України та іноземних держав, що діють через своїх представників, які внесли вступний внесок та пай у розмірах, визначених статутом кооперативу, додержуються вимог статуту і користуються правом ухвального голосу. Членом кооперативу може бути фізична особа, яка досягла 16-річного віку і виявила бажання брати участь у його діяльності. За змістом довідки Житлово-будівельного кооперативу „Ізумруд-3" Харківського району м. Києва від 16.07.1998 року №34 на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 10.02.1992 року №125 [PERSON] була прийнята в члени ЖБК „Ізумруд-3". Та ж довідка вказує, що [PERSON] є власником кооперативної квартири [ADDRESS] , яка складається з 3-х окремих житлових кімнат, сума пайового внеску за квартиру в розмірі 68 530 000 карб. була сплачена в повному обсязі 17.01.1996 року (а.с.40). 17.03.1994 року виконавчий комітет Київської міської ради народних депутатів видав [PERSON] ордер №101348 на житлове приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу „Ізумруд-3" на родину з чотирьох осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.6; 39). Як наголошує ст.15 Закону України „Про власність", який діяв на час спірних правовідносин член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного, чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. 7.12.1998 року Головне управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації видало [PERSON] свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.41). 14.12.1998 року дане свідоцтво було зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації, реєстровий номер №1059 (а.с.41, зворот. бік). Тобто, [PERSON] 17.01.1996 року набула право власності на спірну квартиру після повної сплати нею пайового внеску на підставі закону, що діяв на той час. Вказані обставини підтверджені описаними вище доказами, які не були спростовані у будь-який спосіб учасниками справи, тому вони не підлягають доказуванню в порядку ч.1, ст.82 ЦПК України. Згідно ч.4, ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 29.04.1998 року постановою Харківського районного суду м. Києва було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання їх на той час неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини з усіх його доходів щомісяця з 10.10.1997 року до досягнення ними повноліття (а.с.42). Рішенням Харківського районного суду м. Києва від 24.06.1998 року було поділено спільно нажите майно подружжя шляхом виділення [PERSON] у власність квартиру [ADDRESS] в порядку поділу майна подружжя, виселено [PERSON] з даної спірної квартири і переведено особовий рахунок квартири з [PERSON] на [PERSON] . Дане судове рішення не оскаржувалось позивачем і вступило в законну силу. 8.09.1998 року на підставі рішення Харківського районного суду м. Києва від 24.06.1998 року ЖБК „Ізумруд-3" зняв [PERSON] з реєстраційного обліку спірної квартири, про що вказано в повідомленні ЖБК (а.с.48) згідно інформації поквартирної картки (а.с.47). Відповідно до ч.1, ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. В Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що „…у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує". Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Як передбачено ч.3, ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. На адвокатські запити представника позивача [PERSON] . Дарницький районний суд м. Києва надав відповідь, що всі справи Харківського районного суду м. Києва були передані Дніпровському районному суду м. Києва (а.с.80), а Дніпровський районний суд м. Києва повідомив, що за алфавітними покажчиками архиву суду встановлено, що з 1998 по 1999 роки цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя в провадженні Харківського районного суду м. Києва та Дніпровського районного суду м. Києва не перебувала (а.с.81). Однак суд не може покласти в основу даного рішення вказану інформації Дніпровського районного суду м. Києва, оскільки сам позивач [PERSON] у своїх документах вказував, що він пам`ятає як у 1998 році Харківський районний суд м. Києва розглядав цивільну справу за позовом його колишньої дружини [PERSON] до нього про поділ майна подружжя, де вирішувалось питання спірної квартири, про що він описав у своїй заяві про визнання позову від 5.11.2019 року, направленій судді Заставенко М.О. по цивільній справі №753/6831/19 (а.с.49), у своїй апеляційній скаргі на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 4.02.2020 року по цивільній справі №753/6831/19 (а.с.54-56), а також в поясненнях [PERSON] , яка посилалась на вказане рішення Харківського районного суду м. Києва від 24.06.1998 року, про що зазначено в рішенні Дарницького районного суду м. Києва від 4.02.2020 року (а.с.50-53). Як передбачає ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Згідно ч.1, ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За приписами ч.1, ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки 17.01.1996 року [PERSON] набула право власності на спірну квартиру, тобто в період шлюбу сторін по справі, але рішенням Харківського районного суду м. Києва від 24.06.1998 року було розділене спільно нажите майно подружжя шляхом виділення у власність [PERSON] всієї спірної квартири, а [PERSON] виселено з квартири, тому позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину цієї квартири в порядку поділу майна подружжя, зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою, вселення до спірної квартири не підлягають задоволенню. Оскільки позовна вимога позивача [PERSON] до [PERSON] про виділення у користування кімнати в жилому приміщенні спірної квартири є похідною від перших чотирьох вимог, в задоволенні яких відмовлено в повному обсязі, тому не підлягає задоволенню і остання позовна вимога. Згідно ст.133; 141 ЦПК України оскільки суд відмовляє позивачу у задоволенні його позову в повному обсязі, тому сплата судового збору, від якої його було звільнено на підставі п.13, ч.1, ст.5 Закону України „Про судовий збір", відноситься за рахунок держави.

Outcome: dismissed