Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-31 00:00:00

У травні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з даною заявою. Свої вимоги мотивував тим, що в [ADDRESS] проживає його колишня дружина [PERSON] , її мати [PERSON] , його син [PERSON] , 2013 року народження. Також за цією ж адресою зареєстрований і він. Власником домоволодіння є [PERSON] за договором дарування від доньки [PERSON] . Судовими рішеннями був встановлений графік побачень його з дитиною та вселено його до даного будинку. З боку [PERSON] постійно протягом кількох років вчиняється щодо нього економічне насильство (починаючи з 2020 року та останній раз 23 травня 2023 року). Він постійно приїжджає до будинку з метою виконання рішення суду про побачення з сином та вселення. Натомість [PERSON] постійно за допомогою озброєної охорони не пускає його до помешкання тобто позбавляє його житла. Тому вона є кривдником, а він постраждалою особою. Просив суд: визнати кривдником [PERSON] ; внести [PERSON] до Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства; про вдачу обмежувального припису для [PERSON] у встановлений законом строк проінформувати Фастівський РВ УМВС України для взяття кривдника на профілактичний облік; в наслідок систематичних умисних дій [PERSON] , що мають ознаки економічного насильства винести строком на 6 місяців обмежувальний припис для [PERSON] , яким: заборонити [PERSON] перебувати у місті спільного проживання (перебування) за адресою: [ADDRESS] ; обмежити [PERSON] у спілкуванні з постраждалим [PERSON] ; заборонити [PERSON] наближатись на відстань 500м до місця спільного проживання за адресою: [ADDRESS] ; заборонити особисто [PERSON] вести листування, телефонні переговори з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. У судовому засіданні заявник [PERSON] підтримав подану заяву про видачу обмежувального припису та просив задоволити вимоги у повному обсязі. У судове\~засідання [PERSON] \~не з`явилась.\~Про час\~та місце\~розгляду справи\~повідомлена належним\~чином.\~Клопотань про\~відкладення розгляду\~справи до\~суду не\~надходило.\~Причини неявки\~суду не\~повідомлено. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, оглянувши подане суду відео, суд приходить до висновку, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до ст. 80 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У статті 5 ЦПК України вказано, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При розгляді скарги судом встановлено, що 21 грудня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції в м. Києві. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 лютого 2015 року шлюб між сторонами розірвано. [PERSON] та [PERSON] мають неповнолітнього сина: [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу та припинення спільного проживання між колишнім подружжям [PERSON] та [PERSON] склались вкрай негативні та напружені відносини щодо участі батька у вихованні спільної дитини, щодо поділу та користування майном, підтвердженням чого є численні судові рішення, які містяться в Єдиному реєстрі судових рішень, в тому числі також і заяви сторін щодо видачі обмежувальних приписів, постійні звернення до правоохоронних органів. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2016 року зобов`язано [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] брати участь у спілкуванні та вихованні з дитиною [PERSON] , [INFO] . Встановлено участь батька [PERSON] у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , протягом двох місяців з дня набрання законної сили рішенням суду: кожної неділі місяця з 10 години до 19 години в присутності матері [PERSON] ; у подальшому: у вихідні дні: кожної неділі місяця з 10 години до 19 години (справа 369\\1687/16ц). Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2018 року визнано за [PERSON] право на користування будинком за адресою [ADDRESS] та усунути перешкоди у користування зазначеним житловим будинком з боку [PERSON] шляхом вселення [PERSON] у житловий будинок за адресою [ADDRESS] (справа 369/3971/17). 05 листопада 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, на час вирішення питання про видачу обмежувального припису власником домоволодіння є [PERSON] (мати [PERSON] ), а заявник [PERSON] має зареєстроване місце проживання. Згідно акту державного виконавця від 23 квітня 2021 року, пояснень [PERSON] в судовому засіданні, відомостей, вказаних у заяві, судом встановлено, що 23 квітня 2021 року рішення суду про вселення виконано, але заявник не проживає за адресою реєстрації, постійно приїздить до будинку [ADDRESS] ; такі приїзди постійно закінчуються викликом охоронної компанії та працівників поліції. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків». Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, врегульовано Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Звертаючись до суду з заявою про видачу обмежувального припису, [PERSON] посилався саме на завдання йому кривдником економічного насильства. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (пункт 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). У статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» зазначено, що право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: 1) постраждала особа або її представник; 2) у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування; 3) у разі вчинення домашнього насильства стосовно недієздатної особи - опікун, орган опіки та піклування. Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється, зокрема і на колишнє подружжя незалежно від факту спільного проживання (пункт 2 частини другої статті 3 наведеного вище Закону України). Визначення конкретних видів, передбачених частиною другою статті 26 Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», заходів тимчасового обмеження прав кривдника або обов`язків, які покладаються на нього, а також строку на який видається обмежувальний припис належить до компетенції суду. У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564 св 19) зроблено висновок, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у Кодексі України про адміністративне правопорушення та Кримінальному кодексі України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Згідно за висновком Верховного Суду викладеними у постанові від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19 (провадження № 61-21971 св 19) тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи при видачі обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Так, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує вищевказані висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи подані стороною заявника доказів, суд не погоджується з його доводами про те, що він, [PERSON] , є особою, яка постраждала від домашнього насильства. Відсутні в матеріалах справи і докази того, що заявник як жертва домашнього насильства, з урахуванням та оцінкою наявних ризиків потребує захисту у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Неодноразові факти звернення заявника до органів поліції, ігнорування [PERSON] (на думку заявника) його законних вимог щодо входження до житла, застосованих заходів впливу до неї, повторюваність вчинення нею протиправних дій щодо [PERSON] , на думку останнього, не підтверджують вірогідності продовження чи повторне вчинення кривдником до нього економічного насильства. Фактично між сторонами існує спір щодо користування майном, що має розглядатись в позовному провадженні. Після припинення спільного проживання колишнього подружжя, [PERSON] самостійно переїхав до іншого помешкання, вже тривалий час проживає за іншою адресою, а колишня дружина та її родина не визнають право [PERSON] на проживання у будинку, тим паче проживання разом. Так, у самій заяві [PERSON] вказав, що рішення суду про його вселення було виконано 23 квітня 2021 року, а метою приїзду до спірного будинку (14 серпня, 28 серпня 2022 року та 07 травня 2023 року) є побачення з сином за рішенням суду. Яким чином недопуск на територію домоволодіння є в даному випадку економічним насильством щодо нього, [PERSON] обґрунтованих пояснень не надав. У матеріалах справи немає доказів на підтвердження того, що тривалість та системність протиправної поведінки підтверджує вірогідність вчинення кривдником економічного насильства щодо заявника, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». При цьому наявність тривалого конфлікту та непорозумінь між [PERSON] та [PERSON] є очевидним, тому суд вважає, що заявником не доведено ризики, які можуть настати у разі незастосування відносно заінтересованої особи обмежувального припису. Ураховуючи викладене, суд вважає, що наявність тривалого конфлікту між сторонами, небажання його врегулювання, неодноразове звернення їх до правоохоронних органів, спростовують твердження заявника про застосування до нього економічного насильства, тому підстави для видачі обмежувального припису відсутні. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі зазначеного та

Outcome: dismissed