Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-18 00:00:00

[PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , про поділ майна. Позовні вимоги обгрунтовуються тим, що між [PERSON] , та [PERSON] , 09.10.1993 року було укладено шлюб, який зареєстрований відділом ЗАГС Трускавецької міськадміністрації Львівської області, актовий запис - №154. Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 18.12.2019 року шлюб між сторонами розірвано (справа №565/1980/19). За період шлюбу [PERSON] та [PERSON] було набуте майно, а саме: будинок житловий з надвірними спорудами, загальною площею 86,1 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; Будинок житловий з надвірними спорудами було придбано 28.04.2005 року, згідно договору купівлі-продажу, укладеного нотаріусом Володимирецької державної нотаріальної контори. Опосередкована вартість житлового будинку з надвірними спорудами, згідно інформації №01-30/03-Б від 30.03.2021 року складає 512772,00 (П`ятсот дванадцять тисяч сімсот сімдесят дві грн. 00 коп.) грн., виходячи з вартості за 1 кв.м - 7239,00 (Сім тисяч двісті тридцять дев`ять грн. 00 коп.) грн. Земельна ділянка, загальною площею 0.15 га, кадастровий номер 5620855400:02:013:0048; цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності на зазначену земельну ділянку зареєстроване на підставі рішення Рафалівської селищної ради Володимирецького району Рівненської області від 25.01.2017 року №284 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо відновлення (встановлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)». Опосередкована вартість земельної ділянки, кадастровий номер 5620855400:02:013:0048; цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) складає 169955,00 (Сто шістдесят дев`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят п`ять грн. 00 коп.) грн. Домовитись про порядок поділу майна, придбаного ними в період шлюбу, зокрема спірного житлового будинку та земельної ділянки вони не змогли, тому позивачка змушена звернутись до суду з позовом про поділ майна між сторонами в рівних частинах по 1/2 частці кожному житлового. Зазначені обставини і стали підставою для звернення до суду, оскільки в позасудовому порядку вирішити спірні питання сторони не змогли. Вказана позовна заява [PERSON] , надійшла до Володимирецького районного суду Рівненської області 03.06.2021 року. Ухвалою Володимирецького районного суду від 07.06.2021 року було задоволено клопотання позивачки про забезпечення позову. Ухвалою Володимирецького районного суду від 16.06.2021 року у вказаній справі було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Не погоджуючись з позовними вимогами відповідач [PERSON] , 06.07.2021 року подав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що вважає несправедливим поділ майна у запропонований позивачкою варіант. Вказував, що житловий будинок придбано не за спільні кошти подружжя, а за особисті кошти відповідача, отримані ним після реалізації іншого житла. Просив залишити позовні вимоги без задоволення. Користуючись своїм правом, 15.07.2021 року позивачка [PERSON] , подала до суду відповідь на відзив, в якому зазначила на необгрунтованість та недоведеність вказаних відповідачем обставин у відзиві. В свою чергу, відповідач [PERSON] , 27.07.2021 року подав до суду заперечення на відповідь на відзив. Ухвалою суду від 02.11.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті, а також залучено до участі у справі третю особу. Ухвалою суду від 24.02.2022 року було задоволено клопотання представника позивачки про витребування доказів. Ухвалою суду від 02.08.2022 року було задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів та оголошено перерву в судовому засіданні. Ухвалою суду від 07.03.2023 року було зупинено провадження у даній справі у зв"язку із тривалою хворобою відповідача та його перебуванням на лікуванні за межами України. Ухвалою суду від 02.05.2023 року було поновлено провадження у справі. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило та процесуальних дій не вчинялось. В судовому засіданні представник позивачки адвокат Мороченець Я.І. заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених в позовній заяві, та просив їх задовольнити. Представник відповідача Бірук О.В. , в судовому засідання заявлені вимоги не визнав в повному обсязі з підстав наведених у відзиві та запереченні на відповідь на відзив, просив відмовити в задоволенні заявлених вимог у повному обсязі. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, [PERSON] , будучи належно повідомленою про час і місце судового засідання у справі, до суду не з"явилась, про причини неявки суд не повідомила, що не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд, заслухавши пояснення представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступних висновків. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України Згідно із ч.1, ч.6, ч.9, ч.10 ст.7 СК України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно із ст. 3 СК України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно до частини 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтями 68, 69 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Верховного Суду від 31.01.2019 у справі №686/23104/17. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 та у постанові від 03.04.2020 у справі №286/1537/16-ц Судом встановлено та не заперечувалося учасника справи, що [PERSON] , та [PERSON] , 09.10.1993 року було укладено шлюб, який зареєстрований відділом ЗАГС Трускавецької міськадміністрації Львівської області, актовий запис - №154. Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 18.12.2019 року шлюб між сторонами розірвано. В ході судового розгляду справи, в своїх поясненнях сторони визнали, що за час шлюбу ними придбано майно, яке обидві сторони вважають спільною власністю подружжя, а саме будинок житловий з надвірними спорудами, загальною площею 86,1 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Спірний будинок житловий з надвірними спорудами було придбано 28.04.2005 року, згідно договору купівлі-продажу, укладеного нотаріусом Володимирецької державної нотаріальної контори. Вартість житлового будинку з надвірними спорудами, згідно інформації №01-30/03-Б від 30.03.2021 року складає 512772,00 (П`ятсот дванадцять тисяч сімсот сімдесят дві грн. 00 коп.) грн., виходячи з вартості за 1 кв.м - 7239,00 (Сім тисяч двісті тридцять дев`ять грн. 00 коп.) грн. Також сторонами придбано земельну ділянку, загальною площею 0.15 га, кадастровий номер 5620855400:02:013:0048; цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності на зазначену земельну ділянку зареєстроване на підставі рішення Рафалівської селищної ради Володимирецького району Рівненської області від 25.01.2017 року №284 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо відновлення (встановлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)». Вартість земельної ділянки, кадастровий номер 5620855400:02:013:0048; цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) складає 169955,00 (Сто шістдесят дев`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят п`ять грн. 00 коп.) грн. Судом також встановлено, що за час перебування у шлюбі обидві сторони набували та відчужували нерухоме майно в м.Вараш, після розірвання шлюбу сторони проживають окремо, згоди щодо добровільного поділу майна ними не досягнуто, будь-яких домовленостей щодо зміни розміру часток у випадку поділу майна, а також шлюбного договору не укладалось. Так, згідно договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 11.08.1995 року посвідченого Кузнецовською державною нотаріальною конторою, [PERSON] , придбав у [PERSON] , квартиру загальною площею 35,3 кв.м. Згідно договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 11.08.1995 року посвідченого Кузнецовською державною нотаріальною конторою, встановлено, що [PERSON] , та [PERSON] , продали [PERSON] , квартиру загальною площею 65,6 кв.м. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 20.10.2004 року посвідченого державним нотаріусом Кузнецовської державної нотаріальної контори Ріцькою Г.І., встановлено, що [PERSON] , діючий на довіреністю від імені [PERSON] , продав [PERSON] , квартиру в [ADDRESS] , загальною площею 36,7 кв.м., вартістю 9000,00 грн. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 21.04.2005 року посвідченого приватним нотаріусом Кузнецовського міського нотаріального округу Рівненської області Приймас В.О., встановлено, що [PERSON] , продала [PERSON] , квартиру в [ADDRESS] , загальною площею 36,7 кв.м., вартістю 47000,00 грн. Вказані письмові докази свідчать про придбання нерухомого майна та його відчуження сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі та за рахунок спільних коштів подружжя. Разом з тим, жодний із названих договорів не підтверджує доводів відповідача і не свідчить про походження коштів, витрачених для придбання сторонами квартир. Також суду не надано доказів того, куди і в якому порядку витрачено кошти, отримані за відчужене [PERSON] та [PERSON] житло. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що презумпція права спільної сумісної власності подружжя відповідачем [PERSON] не спростована. У відповідності до п.24, 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. У випадку, коли при поділі спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд, проти волі іншого подружжя і не в інтересах сім`ї, чи не на її потреби, або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. З урахуванням викладеного, суд вважає доведеними позовні вимоги щодо спільного майна подружжя [PERSON] , та [PERSON] , яке було наявним на час звернення до суду і придбане сторонами в шлюбі, загальною вартістю 682727,00 грн., а саме: - будинок житловий з надвірними спорудами в [ADDRESS] ; - земельна ділянка, загальною площею 0.15 га, кадастровий номер 5620855400:02:013:0048; цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке підлягає поділу між сторонами. Щодо поділу земельної ділянки судом встановлено наступне. Частиною 1 ст.120 ЗК України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовано ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У відповідності до ч.4 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами, право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги що житловий будинок з надвірними господарськими спорудами [ADDRESS] є спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] та підлягає поділу між ними в рівних частках, земельна ділянка на якій розміщено вказаний будинок, також підлягає поділу між сторонами. При цьому, враховуючи обставини справи, суд не знаходить підстав для відступлення від принципу рівності часток подружжя і приходить до висновку, що майно підлягає поділу в рівних частках - по 1/2 частині кожному з подружжя. З приводу судових витрат судом встановлено наступне. У відповідності до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати на залучення експертів. Як вбачається зі ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням положень ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню понесені позивачкою та документально підтвердженні судові витрати на сплату судового збору під час звернення до суду з позовом в сумі 6868,23 гривень.

Outcome: approved