Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-06 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Савін С.О. звернувся до суду з вищезазначеним позовом про скасування арешту нерухомого майна, накладений постановою Приморського ВДВС Одеського міського управління юстиції в Одеській області від 06.11.2015 року, яке обґрунтовано тим, що [PERSON] виявила бажання відчужити належне їй майно, та перевіркою наявності зареєстрованих обтяжень на належне їй майно встановила, що постановою Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції в Одеські області накладено арешт на все її нерухоме майно. Однак, позивачка не погоджується із арештом з огляду на те, що ВП № 29237690 згідно постанови від 30.06.2016 року було закінчено на підставі п. 10 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про Виконавче провадження» (в редакції, що діяла 30.06.2016 року) далі Закону, однак в порушення ст. 40 Закону не було знято арешти, а виконавче провадження закрито та знищено за строками зберігання. Рішення суду, яке стало підставою для відкриття ВН № 29237690 було скасовано та рішенням Одеського апеляційного суду залишено без змін. За повторно пред`явленим виконавчим листом, [PERSON] повністю погасила борг та виконавчий лист було повернуто стягувачу за його заявою. Таким чином, заборгованість відсутня, претензій стягувач до позивачки (боржника) немає, тому арешт накладений постановою виконавця у ВП№ 29237690 підлягає скасуванню. Ухвалою суду від 17.01.2023 року відкрито спрощене позовне провадження (а.с. 34). Також матеріали справи містять клопотання про закриття провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України та відзив на позов, у якому представник АТ «Укрсиббанк» просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю з огляду на те, що сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця. Та посилаючись на висновок Верховного суду у справі № 473/4773/19 у Постанові від 16.06.2021 року де визначено, що «Установивши, що [PERSON] є боржником у виконавчому провадженні, в рамках якого було накладено арешт на його майно, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що він може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством у країни у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Згідно пункту 1 частини першої статті 255 ЦІК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 29 липня 2020 року в cпpaвi № 161/3171/19, від 20 січня 2021 року в справі № 157/298/19, від 24 травня 2021 року в справі № 712/12136/18» (посилання: Ittps://reyestr.court.gov.ua/Review/97926349) (а.с. 38-45). Не погоджуючись із відзивом представника відповідача, представник позивача надав до суду відповідь на відзив у якому просить відзив залишити без задоволення з огляду на те, що [PERSON] не має можливості звертатись до державної виконавчої служби з заявою по скасування арештів накладених в рамках виконавчого провадження №49237690, оскільки зі змісту листа Л19141/03.02-07 від 21,12.2022 року вбачається, що виконавче провадження 849237690 було знищене за закінченням встановленого терміну зберігання, що надає можливість [PERSON] захистити порушене права лише в судовому порядку. При цьому, Порядком та Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено механізм та порядок зняття арешту по виконавчим провадженням, які є знищеними, у зв?язку з цим позивач вимушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів. Більш того [PERSON] повністю погасила кредит, про що матеріали справи містять відповідну довідку банку (а.с. 49-52). Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягають (а.с. 75-78). Представник АТ «Укрсиббанк» надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника (а.с. 79-81). Представник першого Приморського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) у судові засідання викликався належним чином, але до суду не прибув, притичини неявки суду не повідомив. Будь-яких клопотань чи заяв до суду не надходило. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухове майно, [PERSON] є власницею: земельної ділянки загальною площею 0,25 га кадастровий номер: 5121084800:02:002:0604, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2549582551100), житлового будинку загальною площею - 178,5 кв.м., житловою площею: 68,3 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 2519175051100) та житлового будинку загальною площею - 187,7, житловою площею - 31,4 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 2519128251100). Згідно з інформаційної довідки №317535016 від 13.12.2022 року вбачається, що в розділі «Актуальна інформація зі спеціального розділу» містяться відомості щодо арешту нерухомого-майна за номером запису про обтяження: 11964748 (спеціальний розділ), вид обтяження: арешт нерухомого майна, підставою для реєстрації якого стала: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серія та номер: 49237690 від 06.11.2015 року, видавник: Приморський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції в Одеські області, опис предмета обтяження: все нерухоме майно, особа, майно/права якої обтяжуються: [PERSON] (а.с. 7-8). Вказане обтяження не дає позивачці реалізувати своє право, як власника майна. Листом Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) від 21.12.2022 року № 19141/03,02-07 повідомлено, що на підставі виконання рішення суду у справі № 496/3014/14 від 24.03.2015 року було відкрито ВП № 49237690 про стягнення заборгованості. В рамках виконавчих дій постановою державного виконавця від 06.11.2015 року накладено арешт на майно боржника [PERSON] , та згідно постанови виконавця від 30.06.2016 року виконавче провадження закінчено на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» (в ред. чинній на момент прийняття рішення), та станом на день надання відповіді матеріали виконавчого провадження знищено за закінченням терміну зберігання (а.с. 9). Підставою для закінчення ВП № 49237690 стало скасування рішення суду від 03.10.2014 року про стягнення заборгованості у справі № 496/3014/14-ц (а.с. 10-13). Після перегляду рішення суду, рішенням суду від 08.11.2017 року з [PERSON] вирішено стягнути заборгованість за кредитивним договором 11125878000 від 07.03.2007 року, постановою Апеляційного суду Одеської області від 28.02.2018 року рішення Біляївського районного суду Одеської області залишено без змін та набрало законної сили (а.с. 14-18). На підставі вищевказаного рішення відкрито ВП № 62084179 про стягнення заборгованості з [PERSON] та [PERSON] , заборгованість боржники погасили повністю, що підтверджується довідкою АК «Укрсиббанк» від 17.08.2022 року № 27-3-02/355 та постановами приватного виконавця виконавчого округу Одеської області від 18.08.2022 року виконавчі документи повернуті на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» із припиненням арешту майна. (а.с. 19-22). Таким чином, 30.06.2016 року в рамках виконавчого провадження №29237690 була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції від 02.06.2016 року, чинній на момент прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження, яка передбачала закінчення виконавчого провадження у разі повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ. Згідно ч. 1 ст.40 ЗУ «Про виконавче провадження», у редакції чинній на момент прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження 30.06.2016 року, державним виконавцем у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Згідно ч. 2 ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження», у редакції чинній на момент прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження 30.06.2016 р., про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Та, як встановлено в судовому засіданні, державним виконавцем Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції в Одеські області в порушення ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження» не було знято арешт з усього нерухомого майна боржника, а матеріали виконавчого провадження знищені за закінченням встановленого терміну зберігання. Підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини визначені ч. 4 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження 30.06.2016 р.), а саме: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. Відповідно до ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим». Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню. Водночас у разі повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні. У даній справі, встановлено, що після повторного розгляду справи, виконавче провадження на підставі рішення Біляївського районного суду від 08.11.2017 року, яке постановою Апеляційного суду Одеської області від 28.02.2018 року залишено без змін, було відкрито вже приватним виконавцем, та у зв`язку з повним погашенням заборгованості виконавчі листи були повернуті, усі обтяження, що були накладенні в рамках саме цього виконавчого провадження знято, у своєму відзиві на позов представник АТ «Укрсиббанк» (стягувач) також визнав факт погашення заборгованості. Законом України «Про виконавче провадження» не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа у зв`язку з його добровільним виконанням після повернення виконавчого документа стягувачу. Тобто борг у добровільному порядку було погашено поза межами виконавчого провадження, у якому не було знято арешт з усього нерухомого майна, та який є завершеними та матеріали яких знищено виконавчою службою. Тому суд вважає за доцільне зняти арешт, накладений на майно колишнього боржника для забезпечення виконання вже виконаного судового рішення, оскільки у подальшому застосуванні арешту відсутня необхідність. Такого висновку, щодо зняття арешту з майна у вже виконаному рішенні суду, дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 13 липня 2022 року (справа №2/0301/806/11, провадження № 61-3814св22). Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 р. Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенцій закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи безперешкодно користуватись своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей. Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. При цьому суд врахував те, що наявність протягом тривалого часу (більше 7 років) після закінчення виконавчого провадження 30.06.2016 року, нескасованого арешту на майно його власника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. За таких обставин та враховуючи добровільне погашення боржником боргу за погодженням з кредитором, відсутність виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, відсутність будь-яких відомостей стосовно рішення виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника та відсутність необхідності подальшого застосування такого арешту на майно його власника, є підставою для задоволення позову. На підставі наведеного,

Outcome: approved