Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-30 00:00:00

03.05.2023 року позивач в особі свого представника за довіреністю Дашко Володимира Миколайовича засобами поштового зв`язку звернувся до суду із заявою, в якій просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором без номеру від 16.08.2011 року у розмірі 42363,11 грн. станом на 23.02.2023 року, з яких 34094,80 грн. заборгованості за кредитом та 8268,31 грн. заборгованості за процентами за користування кредитом, а також судові витрати за розгляд справи у суді у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 2684,00 грн. В обгрунтування позову було зазначено, що 16.08.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено договір без номеру у порядку ч.1 ст.634 Цивільного кодексу України на підставі анкети-заяви [PERSON] про приєднання до «Умов надання банківських послуг» і «Тарифів банку», які були отримані відповідачкою для ознайомлення в письмовій формі. Своїм підписом у анкеті-заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами надання банківських послуг і Тарифами складає між сторонами договір про надання банківських послуг, зокрема кредитний зі сплатою на користь позивача процентів за користування кредитними коштами. Позивач вказав, що за умовами вказаного договору відповідачу було відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Позивач у повному обсязі виконав свої зобов`язання за кредитним договором, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених сторонами та в межах кредитного ліміту. Відповідач в процесі користування кредитним рахунком не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, чим порушив вимоги п.2.1.1.5.5 договору та статей 509, 526, 1054 ЦК України, тобто ухилився від виконання взятих на себе зобов`язань, що стало підставою для звернення позивача до суду із даною позовною заявою у порядку п.2.1.1.12.7.2 договору. Ухвалою судді від 12.05.2023 року провадження у справі було відкрито у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін з можливістю подання усіх заяв по суті позову до першого судового засідання (а.с.64). Ухвалою суду від 12.06.2023 року розгляд справи було відкладено через неявку відповідача, встановлено станом на 12.06.2023 року відсутність представника відповідача у справі та відзиву на позовну заяву (а.с.73). 16.06.2023 року вже від представника відповідача адвоката Яресько Тараса Віталійовича засобами Електронного суду до суду надійшов відзив на позовну заяву разом із ордером на представлення інтересів відповідача, клопотання про витребування доказів та інші документи на спростування заявлених вимог з доказами направлення вказаних документів позивачеві (а.с.78-98). Питання прийняття відзиву саме як заяви по суті позову судом до 31.07.2023 року не вирішувалося. 05.07.2023 року до суду з боку позивача за підписом його представниці Меркулової В.В. надійшов документ під назвою відповідь на відзив з клопотанням про продовження його подання та клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, заявлену представником відповідача при поданні відзиву (а.с.108-125). Питання прийняття відповіді на відзив саме як заяви по суті позову судом до 31.07.2023 року не виріщувалося. Судове засідання 06.07.2023 року не відбулося через зайнятість складу суду у розгляді колегіального кримінальної справи №629/5614/21, провадження №1-кп/632/21/23 та було відкладено на 31.07.2023 року відповідно до довідки про відкладення розгляду справи (а.с.126). Ухвалою суду від 27.07.2023 року призначене судове засідання в режимі відеоконференції за участю представника відповідача адвоката Яресько Т.В. (а.с.135-136). Ухвалою суду від 31.08.2023 року встановлено відсутність у справі відзиву та відповіді на відзив з відповідних процесуальних підстав та повернуто клопотання позивача про витребування доказів, подане разом з документами з боку сторони відповідача 15.06.2023 року (а.с.138-139). У судове засідання прибув представник відповідача адвокат Яресько Т.В., який у судовому засіданні проти позову заперечував у повному обсязі на підставі власних письмових пояснень, наданих у порядку ст.43 ЦПК України 15.06.2023 року, додатково просивши стягнути з позивача судові витрати, понесені відповідачем на професійну правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн. Позивач про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином у порядку ч.6 ст.128 та ч.5 ст.272 ЦПК України як користувач Електронного суду, подавши разом із позовною заявою заяву про розгляду справи за відсутності позивача (а.с.61). Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи фіксування судового засідання звукозаписувальним технічним засобом не здійснюється. Вирішуючи справу по суті, суд виходить з наступних обставин. 16.08.2011 року відповідач Садовський підписав заяву-анкету, в якій приєднався до Умов та правил надання банківських послуг у позивача (на той час публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»), просивши надати йому платіжну картку «Універсальна» без встановлення жодних кредитних лімітів, визначення процентів за користування кредитом та інших зобов`язань при кредитному договорі. У вказаній заяві було зазначено, що відповідач ознайомилася та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, без підтвердження отримання пам`ятки клієнту, які разом складають між ним та позивачем договір про надання банківських послуг (а.с.17). В подальшому 22.12.2021 року відповідачу позивачем був наданий паспорт споживчого кредиту строком дії до 06.01.2022 року, який відповідач [PERSON] підписав та в якому було визначено порядок та період кредитування по усім кредитним продуктам позивача для фізичних осіб без встановлення конкретних умов щодо кредитування відповідача по справі. Для отримання банківських послуг [PERSON] отримав у позивача банківську картку, яка в подальшому під час дії договору між сторонами через закінчення терміну її дії неодноразово перевидавалася. Останній раз відповідачу була видана картка «Універсальна Gold» № [NUMBER] , строком дії з 21.09.2017 року до 31.03.2021 року (а.с.16), строк дії на час звернення до суду якої сплинув, а нова картка відповідачці не видавалася. По вказаній картці був встановлений кредитний ліміт у розмірі 1400,00 грн., який згодом змінювався як у бік збільшення, так і у бік зменшення та який 15.06.2021 року був змінений до 0,00 грн. (а.с.15). Перш за все, суд зазначає, що даних про укладання між сторонами кредитного договору зі сплатою відсотків за користування коштами позивача між сторонами укладено не було через відсутність будь-яких доказів вказаного факту, зокрема підписаних відповідачем документів на підтвердження саме процентного кредитного договору між сторонами. В цій частині суд повністю погоджується з доводами сторони відповідача, оскільки жоден з наявних документів у справі не вказує, що відповідач погоджувалася на нарахування на отримані нею кредитні кошти процентів за їх використання. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч.2 ст.76 ЦПК України, ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Засобами доказування є письмові, речові і електронні докази; висновки експертів; показання свідків. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Відповідно до ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом\~статті 634 цього Кодексу\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку - позивач АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей\~633,\~634 ЦК України\~можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до частини першої\~статті 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). В даній справі позивач не довів факту можливості застосування взагалі відсотків щодо укладеного між сторонами договору, як і можливість їх застосування при нарахування заборгованості. Крім цього, наявність заборгованості по тілу кредиту спростована стороною відповідача шляхом пред`явлення контр-розрахунку з урахуванням того, що позивач взагалі не надав суду жодних доказів на підтвердження наведеного ним розрахунку за період з 16.08.2011 року до 10.07.2015 року, а тому немає підстав вважати, що відповідач взагалі щось винен позивачеві за наданим безпроцентним кредитом, оскільки доказів заборгованості за увесь період дії договору між сторонами суду надано стороною позивача, що є його обов`язком суду надано не було. Також суд зазначає, що розрахунок позивача не може прийнятий до уваги, оскільки термін дії останньої з виданих відповідачу карток сплинув 31.03.2021 року, після чого у позивача відносно відповідача був лише єдиний спосіб стягнення, а саме визначений ч.2 ст.625 ЦК України у вигляді інфляційних витрат та 3% річних, які до того з 24.02.2023 року до закінчення дії воєнного стану у нашій державі не підлягають нарахуванню відповідно до вимог п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України. Відповідно до розрахунку у вказаний період (після 31.03.2021 року) позивач продовжував нараховувати відповідачу проценти за користування коштами позивача, що є прямим порушенням вищевказаних норм матеріального права. Нарешті, посилання позивача на підписаний відповідачем паспорт споживчого кредиту від 22.12.2021 року не можу слугувати доказом того, що відповідач підтвердив факт процентних кредитних відносин між сторонами та погодився на запропоновані йому умови, оскільки ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. До того паспорт споживчого кредиту мав дуже обмежений термін дії та відносно відповідача закінчився 06.01.2022 року, коли відповідні умови були змінені, що не можна вважати укладення саме договору кредиту зі сплатою процентів на користь позивача. Підсумовуючи, суд погоджується з доводами відповідача та вважає, що заявлені вимоги до [PERSON] з боку АТ КБ «Приватбанк» є безпідставними, які не грунтуються на нормах матеріального права та не підтверджуються наданими суду доказами. Письмові пояснення позивача у порядку ст.43 ЦПК України, надані 28.06.2023 року, суд відкидає, оскільки вони не містять жодних доводів, які б спростовували би доводи сторони відповідача, з якими погодився суд, є бланкетними без урахування конкретних обставин, які склалися в даній справі. Вирішуючи питання розподілу судових витрат у відповідності до статей 137 та 141 ЦПК України, суд зазначає, що враховуючи відмову позивачеві у задоволенні позовних вимог за його позовною заявою, понесені ним судові витрати слід залишити за АТ КБ «Приватбанк». Відносно витрат на професійну правничу допомогу, які поніс відповідач, у розмірі 20000,00 грн. (а.с.90, зворотній бік та а.с.91), то суд встановлює фактичне понесення таких витрат відповідачем. При цьому зазначений розмір таких витрат у вигляді фіксованої суми не є для суду обов`язковим, оскільки він оцінює такі витрати з підстав, визначених ч.4 ст.137 ЦПК України, враховуючи складність справи, часом, витраченим для підготовки відповідних робіт та іншими обставинами, які впливають на реальність та складність робіт, які здійснив представник. В цій частині суд погоджується зі стягненням з позивача на користь відповідача половини вказаної суми коштів, що відповідає принципу розумності та об`єктивності витрат, зокрема, враховує складання письмових пояснень з доводами щодо кожного заявленого до відповідача аргументу з боку позивача, складання контр-розрахунку та деталізацію розрахункових операцій між сторонами під час дії між ними кредитно-грошових відносин. В частині відмови у стягненні суми витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує сталість судової практики, яка була узагальнення, за виключенням вимоги щодо паспорту споживчого кредиту, ще у 2018-2019 роках, яка представнику відповідача повинна бути знайома, порушення строків подання відзиву, що вплинуло на можливість його прийняття та заперечення щодо суми таких витрат, які надав позивач, в яких частково позивач спирається на уніфікацію таких витрат, які заявляються до нього у відповідних процесах в судах Україні щодо стягнення заборгованості до фізичних осіб. На підставі викладеного та

Outcome: approved