Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовною заявою до Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа - т.в.о. генерального директора Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) [PERSON] про стягнення невиплаченої заробітної плати, середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що згідно наказу відповідача від 11.10.2021 № 80-к «Про переведення [PERSON] » [PERSON] (далі - позивач) з 12.10.2021 обіймав посаду заступника генерального директора з питань реставрації і експлуатації у Київському науково-методичному центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій. 26.05.2022 відповідачем видано наказ № 37 «Про проведення службового розслідування», згідно з пунктом 2 якого вирішено провести службове розслідування стосовно інформації, викладеної в поданні про порушення процедури тендерних закупівель або втручання у процедуру, що може свідчити про порушення антикорупційного законодавства України. Згідно з пунктом 3 цього наказу позивача відсторонено від виконання обов`язків на час роботи комісії, яка проводить службове розслідування. Наказом відповідача від 01.08.2022 № 54 позивача з 1 серпня 2022 року допущено до виконання обов`язків заступника генерального директора Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації і використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій. Згідно штатного розпису Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій, затвердженого Директором Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Никоряком О.Д. 01.01.2022, посадовий оклад заступника генерального директора з питань реставрації та експлуатації становить 10004,00 грн. Представник позивача зазначає, що заробітна плата позивача становить 40000,00 грн. на місяць та складається з посадового окладу, надбавки та премії. Починаючи з 01.01.2022 по 01.06.2022 відповідач виплачує позивачу заробітну плату не в повному обсязі, у зв`язку із чим утворилася заборгованість у сумі 90313,23 грн. 26.05.2022 відповідачем видано наказ № 37 «Про проведення службового розслідування», згідно з пунктом 2 якого вирішено провести службове розслідування стосовно інформації, викладеної в поданні про порушення процедури тендерних закупівель або втручання у процедуру, що може свідчити про порушення антикорупційного законодавства України. Згідно з пунктом 3 цього наказу позивача відсторонено від виконання обов`язків на час роботи комісії, яка проводить службове розслідування. У червні та липні 2022 року через відсторонення від роботи заробітна плата позивачу відповідачем не виплачувалася, отже заборгованість складає 64400,00 грн. Протиправні дії відповідача завдають позивачу моральної шкоди, які позивач оцінює у 100 тис. грн. Позивач вважає, що викладені вище обставини, часткова виплата заробітної плати, незаконне відсторонення від роботи, у сукупності дають підстави стверджувати про наявність в діях відповідача і третьої особи дискримінації. Незаконним відстороненням від займаної посади, систематичною частковою виплатою заробітної плати, умисним порушенням права позивача на інформацію позивачу було завдано моральної шкоди, оскільки відповідач позбавив позивача його права не тільки користуватися своїми заробленими коштами, а й позбавив його права на працю шляхом навмисного, незаконного відсторонення. Моральна шкода полягає у негативних емоціях та переживаннях, а саме: приниження його честі і гідності, страху за себе та членів сім`ї у зв`язку зі зниженням достатку, що в свою чергу ускладнило взаємовідносини з оточуючими, викликало погіршення стану його здоров`я. Просив суд: 1. Визнати незаконним та скасувати пункт 3 наказу Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 26.05.2022 № 37 «Про проведення службового розслідування». 2. Стягнути з Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь [PERSON] невиплачену суму заробітної плати за період з 01.01.2022 по 01.06.2022 у розмірі 90313, 23 грн., середню заробітну плату за червень, липень 2022 року у розмірі 64400,00 грн. за час вимушеного прогулу, а всього 154713,23 грн. 3. Стягнути з Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 100 000, 00 грн. Ухвалою суду від 31.08.2022 прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі з призначенням судового засідання у порядку спрощеного позовного провадження. Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача зазначив, що відповідач не визнає позовні вимоги, просить позов [PERSON] залишити без задоволення. Представником позивача надано відповідь на відзив. Третьою особою надані письмові пояснення щодо позовної заяви, в яких він зазначив, що третя особа заперечує проти задоволення позовних вимог. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог, доводи викладені у відзиві на позов підтримала. У судове засідання третя особа не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав заяву про розгляд справи без його участі. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, встановив фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових правовідносинах з Київським науково-методичним центром по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Згідно копії наказу Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій № 80-к від 11.10.2021 «Про переведення [PERSON] » переведено [PERSON] , завідувача відділу реставраційних та відновлювальних робіт з 12 жовтня 2021 року, за його згодою, на посаду заступника генерального директора з питань реставрації та експлуатації, з двомісячним строком випробування та з оплатою праці відповідно до штатного розпису. Згідно копії наказу Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій № 37 від 26.05.2022 «Про проведення службового розслідування» наказано, зокрема, передати усі матеріали по проведеним тендерним закупівлям, та проектну документацію по усім реставраційним роботам, які проводилися за останні три роки від Заступника генерального директора з питань реставрації та експлуатації [PERSON] до Завідувача сектору правового забезпечення [PERSON] ; провести службове розслідування Завідувачу сектору правового забезпечення, відповідальній особі на якого покладено обов`язки з питань запобігання корупції [PERSON] , стосовно інформації викладеної в поданні про порушення процедури тендерних закупівель або втручання у процедуру, що може свідчити про порушення антикорупційного законодавства України, з`ясування причин і умов, які сприяли виникненню можливого порушення та ситуації, що привела до цього; відсторонити Заступника генерального директора з питань реставрації та експлуатації [PERSON] від виконання обов`язків на час роботи комісії яка проводить службове розслідування; створити комісію по проведенню службового розслідування до 30.05.2022. Як вбачається з копії наказу Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій № 54 від 01.08.2022 «Про допуск до виконання обов`язків заступника генерального директора з питань реставрації та експлуатації [PERSON]» з 01 серпня 2022 допущено до виконання обов`язків заступника генерального директора Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій [PERSON] , відстороненого згідно до наказу № 37 від 26 травня 2022 року «Про проведення службового розслідування». З матеріалів доданих до позовної заяви видно, що 26.01.2022 позивачем на ім`я т.в.о. генерального директора Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій [PERSON] було подано службову записку (вх. № 15 від 27.01.2022) щодо виконання доручення Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 06.01.2022 № 066-28. 17.03.2022 позивачем на ім`я т.в.о. генерального директора Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій [PERSON] подано службову записку щодо використання службового автомобіля (вх. № 6 від 23.03.2022). 20.05.2022 позивачем на ім`я т.в.о. генерального директора Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій [PERSON] з приводу неможливості виконання окремого доручення від 16.05.2022 № 9. Отже, з наведеного вище судом достовірно встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем своїх трудових прав, який вважає відсторонення його від роботи та часткову виплату заробітної плати незаконним. Вказані правовідносини регулюються нормами трудового законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені ст. 43-46 Конституції України. Відповідно до ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. За змістом вищеназваної статті допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені нормативним документом. Правовий висновок про те, що статтею 46 КЗпП України встановлений вичерпний перелік випадків відсторонення працівника від роботи висловлено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц (провадження № 61-18651св18). Зі змісту спірного наказу вбачається, що відсторонення позивача від роботи відбулося через порушення антикорупційного законодавства. Стаття 3 Закону України «Про запобігання корупції» передбачає вичерпний перелік суб`єктів, на яких поширюється дія цього Закону. З урахуванням зазначеного позивач не належить до суб`єктів, на яких поширюється дія ЗУ «Про запобігання корупції». Отже, за таких обставин наказ № 37 від 26.05.2022, в частині відсторонення позивача від виконання обов`язків, а саме пункт 3 наказу, є незаконним. Заперечення представника відповідача про необґрунтованість позовних вимог щодо визнання незаконним та скасування пункту 3 спірного наказу, з причин того, що позивач наказом відповідача № 54 від 01.08.2022 був допущений до виконання обов`язків відповідно до займаної посади, суд до уваги не приймає, оскільки права позивача були порушені спірним наказом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 10 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законної підстави відсторонив працівника від роботи із зупинкою виплати плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим заробітної плати за час вимушеного прогулу. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Вирішуючи вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд виходить з того, що згідно з ч.1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Стаття 8 Конвенції «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом» Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (OLEKSANDR VOLKOV v. UKRAINE, № 21722/11, § 165, ЄСПЛ, від 09 січня 2013 року). Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Враховуючи порушення права позивача на працю, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України. Згідно з частиною першою ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C.G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170)). Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» («Vyerentsov v. Ukraine», заява № 20372/11, § 65)). У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно підкреслює цінність та важливість дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, запобігатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися правова визначеність та повага до суду. В той же час «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (Beles and Others v. the Czech Republic, заява № 47273/99, § 50-51, 69); «Волчі проти Франції» (Walchli v. France, заява № 35787/03, § 29). При проведенні оцінювання Європейський суд з прав людини часто наголошує на питаннях «правової визначеності» та «належного здійснення правосуддя» як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятим застосуванням процесуальних формальностей. Зокрема, Європейський суд з прав людини виходить з того, що є порушенням права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі правової визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (рішення у справах «Карт проти Туреччини» (Kart v. Turkey [ВП], заява № 8917/05, § 79; «Ефстатіу та інші проти Греції» (Efstathiou and Others v. Greece, заява № 36998/02, § 24); «Ешим проти Туреччини» (Esim v. Turkey, заява № 59601/09, § 21). У даному випадку ситуація у якій [PERSON] звернувся за захистом до суду, проаналізована судом по двом ключовим статтям в сукупності зі Статтею 14 Конвенції (заборона дискримінації). Перша стаття - це стаття 8 (право на повагу до приватного та сімейного життя), яка в сукупності зі Статтею 14 формує практику ЄСПЛ у сфері заборони дискримінації. Друга позиція - це Стаття 1 Протоколу 1, яка захищає право власності. У даному випадку суд приходить до висновку про свавільний та дискримінаційний характер наказу № 37 від 26 травня 2022 року «Про проведення службового розслідування» в частині пункту 3, в контексті права власності щодо оплати праці. Судом встановлено, що у період з 01.06.2022 по 01.08.2022, тобто 43 дні, коли позивача було відсторонено від роботи, позивач не отримував заробітної плати. Правила обрахунку середнього заробітку визначені постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Згідно з пунктом 2, 5, 8 вказаного Порядку середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочих (календарних) днів на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. Враховуючи, що червень, липень 2022 року наказом відповідача позивач був відсторонений від роботи, судом для розрахунку середнього заробітку приймається до уваги заробітна плата [PERSON] за квітень та травень 2022 року. Судом встановлено, що заробітна плата позивача у квітні 2022 року становила 10 004,00 грн, у травні 2022 року - 8 793,64 грн. В червні 2022 року робочих днів було 21 день, у травні 2022 року - 22 дні, а тому загальна кількість робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком становить 43. Таким чином, розмір середньоденної заробітної плати, обчислений відповідно до положень Порядку № 100, становить: 10 004,00 грн + 8 793,64 грн.= 18 797,64 грн / 42 (відпрацьовані робочі дні) = 447,56 грн (середньоденна заробітна плата). За наведених обставин, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку не виплаченого внаслідок незаконного відсторонення його від роботи, в розмірі 19 245,08 грн, з розрахунку: середньоденна заробітна плата позивача 447,56 грн х 43 дні = 19 245,08 грн. Щодо позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача невиплачену суму заробітної плати у період з 01.01.2022 по 01.06.2022 у розмірі 90 313,23 грн., суд зазначає наступне. Позивач зазначав, що його заробітна плата становила 40 000,00 грн. на місяць та складалась з посадового окладу, надбавки та премії. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства (установи, організації). Відповідно до пункту 4 Постанови КМУ № 1298 від 30.08.2022 та пункту 3 Наказу Міністерства культури України № 745 від 18.10.2005 керівникам місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, при яких створені централізовані бухгалтерії, керівникам бюджетних установ, закладів та організацій в межах фонду заробітної плати, затвердженого в кошторисах доходів і видатків: а) установлювати працівникам цих установ, закладів та організацій конкретні розміри посадових окладів та доплат і надбавок до них; б) надавати працівникам матеріальну допомогу, в тому числі на оздоровлення, в сумі не більше ніж один посадовий оклад на рік, крім матеріальної допомоги на поховання; в) затверджувати порядок і розміри преміювання працівників відповідно до їх особистого внеску в загальні результати роботи у межах коштів на оплату праці. Фонд оплати праці бюджетних установ - це обсяг коштів, які установа отримує - як фінансування з бюджету, так і від надання платних послуг, що заплановані кошторисом. Отже, фонд оплати праці працівників органів місцевого самоврядування формується за рахунок коштів місцевого бюджету та як було зазначено вище, виплачується в межах наявних коштів на оплату праці. Відповідно до пункту 3 Постанови КМУ № 1298 від 30.08.2022 та пункту 2 Наказу Міністерства культури України № 745 від 18.10.2005 надбавки працівникам встановлюються у розмірі 50% посадового окладу (ставки заробітної плати, тарифної ставки). У разі несвоєчасного виконання завдань, погіршення якості роботи і порушення трудової дисципліни зазначені надбавки скасовуються або зменшуються. Ураховуючи зазначене, право щодо встановлення надбавок та премій законодавчо закріплено за керівником бюджетної установи, який має право їх встановлювати з наявних коштів на оплату праці, виділених як органом вищого рівня як фінансування з бюджету так і отримані кошти від платних послуг в межах Кошторису установи, та в залежності від особистого внеску кожного працівника в діяльність підприємства за результатами роботи за місяць. Ця норма також прямо передбачена абз. 3, ст. 97 Кодексу законів про працю. Враховуючи основні підстави, які зазначені в нормативно-правових актах, основний привід нарахування надбавок та премій - це особистий результат виконання конкретних завдань працівником в повному обсязі, покладених на нього або на структурний підрозділ, у якому він працює, згідно установлених трудових обов`язків. Таким чином, виплата премій та надбавок є саме додатковою пільгою працівників, що запроваджена з метою заохочення та стимулювання працівників і не є обов`язковою виплатою, такою як заробітна плата. Нарахування надбавок та премій є правом роботодавця, а не його обов`язком. А тому вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь невиплаченої, як він помилково вважає, суми заробітної плати у розмірі 90 313,23 грн. є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Щодо позовних вимог [PERSON] про відшкодування завданої йому моральної шкоди у розмірі 100 тис. грн, суд вважає їх такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Частково задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди з відповідача, суд виходить з того, що діями відповідача, які полягають у незаконному відстороненні його від роботи, дійсно порушено його законні трудові права, гарантовані Конституцією України, що призвело до моральних страджань позивача, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагало і вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя. Таким чином, позивач був вимушений звертатись до суду та доводити протягом тривалого часу свою правоту. Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, суд враховує вимоги розумності і справедливості, а тому вважає, що моральна шкода завдана позивачеві може бути оцінена у 5 000 гривень. З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в особі представника адвоката Чиляєвої І.А. до Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа - т.в.о. генерального директора Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Віхарєв Микола Володимирович про стягнення невиплаченої заробітної плати, середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення середньої заробітної плати за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial