Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-03 00:00:00

У лютому 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом про стягнення з [PERSON] безпідставно отриманих грошових коштів з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат. В обґрунтування позивних вимог зазначає, що перерахувала на банківські рахунки відповідача власні грошові кошти, а саме: 03.06.2020 - 10 000 грн., 03.06.2020 - 7100 грн., 03.06.2020 - 2 950 грн., 04.06.2020 - 5 000 грн., 19.06.2023 - 25 000 грн., 19.06.2020 - 5 580 грн., 20.06.2020 - 31 500 грн., 31.07.2020 - 45 000 грн., 31.07.2020 - 10 492 грн., 03.08.2020 - 7 000 грн., 11.08.2020 - 6 000 грн., 19.08.2020 - 49 000 грн., 19.08.2020 - 49 000 грн., 19.08.2020 - 3 000 грн. В загальному розмірі на було перераховано на рахунки відповідача грошові кошти в розмірі 306 622 грн. Позивач зазначає, що кошти були сплачені нею на користь [PERSON] в рахунок оплати за товар, який позивачу наданий не був. У добровільному порядку відповідач коштів не повертає. З огляду на викладене,та посилаючись на ст. 1212 ЦК України, просить суд стягнути з відповідача незаконно привласненні грошові кошти з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 22.02.2021 у вказаній цивільній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 16.08.2021 закрито підготовче провадження та призначити цивільну справу до судового розгляду по суті. Згідно ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 28.09.2021 особисту явку [PERSON] та [PERSON] було визнано обов`язковою для дачі особистих пояснень. У судовому засіданні від 25.05.2023 в межах вступного слова позивач [PERSON] суду пояснила наступне. Гроші, що були перераховані на рахунок відповідача були оплатою різного товару, який [PERSON] обіцяла придбати зі значною знижкою та передати позивачу. Протягом двох місяців [PERSON] здійснювались платежі, в той же час, жодних товарів вона не отримала, до правоохоронних органів не зверталась. Які конкретно товари, в якій кількості та до якого часу повинні були бути отримані замовлені товари, позивач суду пояснити не змогла. Стосовно повернення коштів у випадку ненадання товарів сторони не домовлялись. Будь-які зобов`язання у [PERSON] перед [PERSON] відсутні. В свою чергу, [PERSON] зазначила, що не знайома особисто з позивачем, не пам`ятає її. Вказувала, що не займається продажом товарів, а картковим рахунком, відкритим на її ім`я, користуються також інші люди, зокрема, її подруги. Таким чином, товарів позивачу вона не продавала та грошей особисто не брала. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Сігало В.Л. вимоги позовної заяви підтримав в повному обсязі, просив задовольнити Представник відповідача - адвокат Штанько Н.Є. у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, просив відмовити. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Із наявних в матеріалах справи копій квитанцій АТ «Райффайзен Банк Аваль» убачається: 03.06.2020 [PERSON] здійснила банківську операцію на суму 1 000 грн., номер картки отримувача [NUMBER] , квитанція №53468941 (том 1, а.с.24); 03.06.2020 [PERSON] здійснила банківську операцію на суму 7 100 грн., номер картки отримувача [NUMBER] , квитанція №53450871(том 1, а.с.23); 03.06.2020 [PERSON] здійснила банківську операцію на суму 2 950 грн., номер картки отримувача [NUMBER] ,квитанція №53441900 (том 1, а.с.22); 04.06.2020 [PERSON] здійснила банківську операцію на суму 10 000 грн., номер картки отримувача [NUMBER] , квитанція №53507665 (том 1, а.с.21); 08.06.2020 [PERSON] здійснила банківську операцію на суму 5 000 грн., номер картки отримувача [NUMBER] , квитанція №53899491 (том 1, а.с.20); 19.06.2023 [PERSON] здійснила банківську операцію на суму 25 000 грн., номер картки отримувача [NUMBER] , квитанція №54864923 (том 1, а.с.19); 19.06.2020 [PERSON] здійснила банківську операцію на суму 5 580 грн., номер картки отримувача [NUMBER] ,квитанція №54865035 (том 1, а.с.18); 20.06.2020 [PERSON] здійснила банківську операцію на суму 31 500 грн., номер картки отримувача [NUMBER] , квитанція №54953107 (том 1, а.с.17); 31.07.2020 [PERSON] здійснила банківську операцію на суму 45 000 грн., номер картки отримувача [NUMBER] , квитанція №58313056 (том 1, а.с.16); 31.07.2020 [PERSON] здійснила банківську операцію на суму 10 492 грн., номер картки отримувача [NUMBER] , квитанція №58332031(том 1, а.с.15); 03.08.2020 [PERSON] здійснила банківську операцію на суму 7 000 грн., номер картки отримувача [NUMBER] , квитанція №58515095 (том 1, а.с.14); 11.08.2020 [PERSON] здійснила банківську операцію на суму 6 000 грн., номер картки отримувача [NUMBER] , квитанція №59186135 (том 1, а.с.13); 19.08.2020 [PERSON] здійснила банківську операцію на суму 49 000 грн., номер картки отримувача [NUMBER] , квитанція №59948460 (том 1, а.с.12); 19.08.2020 [PERSON] здійснила банківську операцію на суму 49 000 грн., номер картки отримувача [NUMBER] , квитанція №59948848 (том 1, а.с.11); 19.08.2020 [PERSON] здійснила банківську операцію на суму 49 000 грн., номер картки отримувача [NUMBER] , квитанція №59949039 (том 1, а.с.10); 19.08.2020 [PERSON] здійснила банківську операцію на суму 3 000 грн., номер картки отримувача [NUMBER] , квитанція №59949316 (том 1, а.с.9); Таким чином за період з 03.06.2020 по 19.08.2020 було здійснено 16 транзакцій та всього перераховано 306 622 грн. Ухвалою суду від 31.05.2021 було задоволено клопотання представника позивача про витребування від банківських установ виписок по особовим рахункам відповідача за період з 03.06.2020 по 22.08.2020. На виконання вищенаведеної ухвали суду, банківські установи надали виписки по рахункам відповідача за запитуваний період. З наданих виписок убачається, що дійсно, на рахунки відповідача було зараховані ті суми про які йдеться у позовній заяві та додатках до неї. Матеріали справи не містять жодних відомостей, щодо звернення [PERSON] із вимогою до [PERSON] про повернення безпідставно набутих коштів. Також матеріали справи не містять жодного доказу наявності між позивачем та відповідачем будь - якого договору чи обов`язку. Сторона відповідача заперечувала існування між сторонами будь - яких зобов`язань. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч.2 ст.1212 ЦК України). Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч.3 ст.1212 ЦК України). Таким чином, за змістом даної норми під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Статтею 1215 ЦК України визначено, що не підлягають поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України). Крім того, практика ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення ЄСПЛ «Воловик проти України» п.45). У п.VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права, де вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків. Так, ч.1 ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (п.4.1. рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року). Відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як ст.3 ЦК України загалом, так і п.6 ст.3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contrafactum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non conceditvenire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Схожий по суті висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах» (п.8.26). Тлумачення положень глави 83 ЦК України у системному зв`язку із визначеними у п.6 ст.3 ЦК України принципами справедливості, добросовісності та розумності свідчить, що при визначенні того чи підлягають поверненню безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі, слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана поведінка особи є суперечливою, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.01.2023 у справі № 548/741/21 Із матеріалів справи вбачається, що позивачка добровільно, послідовно та систематично, за відсутності будь-якої помилки, в тому числі рахункової, перераховувала кошти відповідачу без зазначення платежу, знаючи, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), та за відсутності доказів договірних умов щодо їх подальшого повернення або недобросовісності відповідача, а тому поведінка позивачки є суперечливою, оскільки остання вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків, що у свою чергу виключає задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів, як безпідставно набутих. Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі №185/446/18, де, змінюючи рішення суду в частині мотивів його прийняття, Верховний Суд вказав, що суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів, проте помилився щодо мотивів такої відмови. Зокрема, апеляційний суд не звернув уваги, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Позивач у справі, неодноразово перераховуючи кошти відповідачу у період із серпня 2017 року до грудня 2017 року, знав, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків), що унеможливлює задоволення позовних вимог і стягнення коштів. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п.113, 114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17). Таким чином, в ході розгляду справи судом установлено що позивачка систематично та послідовно, починаючи з 03.06.2020 та по 19.08.2020, здійснивши 16 платежів, перераховувала кошти на рахунки [PERSON] , знаючи, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому поведінка позивачки є суперечливою, оскільки остання вільно і без помилки погодилася на безпідставне перерахування коштів і відповідно настання невигідних для себе наслідків. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. Інших доводів, які б спростували висновки суду, позивачем не надано. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed