Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-19 00:00:00

У грудні 2022 року адвокат Р.Єфтемій звернувся до суду в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики у солідарному порядку. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 01 вересня 2020 року [PERSON] надав [PERSON] у позику грошові кошти в сумі 27 250 доларів США, які остання зобов`язалась повернути останньому до 30 квітня 2021 року, про що надала відповідну письмову розписку. В строк, зазначений у цій розписці, відповідачка повернула йому лише 450 доларів США. Вказані кошти [PERSON] були отримані у період її зареєстрованого шлюбу з [PERSON] , докази щодо їх використання не в інтересах їх сім`ї відсутні, від повернення решти суми боргу відповідачі ухиляються, чим порушують взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з них солідарно 26 800 доларів США - заборгованість за договором позики та 3% річних за період прострочення основного боргу : з 01 травня 2021 року по 30 листопада 2022 року, в розмірі 1 275,39 доларів США. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівців від 03.01.2022 року вищевказану заяву було залишено без руху в зв`язку із несплатою позивачем при подачі позову судового збору. Ухвалою суду від 16.01.2023 року по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 09.02.2023 року. 21.03.2023 року до суду надійшов відзив на позов представника [PERSON] - адвоката Лабіка Г.І., в якому він просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] , оскільки відповідачка ніколи не отримувала в борг у позивача кошти, а розписку від 01.09.2020 року змушена була написати під впливом останнього,оскільки тривалий час займалася підприємницькою діяльністю та саме за її ініціативою ними були придбані на ім`я [PERSON] три торгівельні приміщення на Калинівському ринку в м.Чернівці, які здавалися в оренду. Однак, в подальшому, в зв`язку із введенням карантинних обмежень весною 2020 року, вартість торгівельних місць на ринку знизилася, за деякі з них перестала сплачуватись орендна плата, а тому позивач почав її звинувачувати в тому, що вона спонукала його займатись цим бізнесом. На її пропозицію трохи зачекати, щоб знайти покупців на ці приміщення, він погодився, але лише за умови написання нею розписки про нібито отримання від нього 27 250 доларів США, що вона і зробила, щоб його заспокоїти, хоча фактично їх не одержувала. Така розписка нею була складена 22-23 грудня 2020 року, проте датована на прохання позивача 01.09.2020 року, хоча на цю дату її взагалі не було на території Чернівецької області. Крім того, у відзиві зазначено, що з весни 2020 року відповідачка із своїм чоловіком [PERSON] як подружжя не проживають та спільного господарства не ведуть, а тому вимоги позову і до нього є безпідставними. 30.03.2023 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Якобишеною Т.Д. також подано до суду відзив на позов [PERSON] , в якому вона заперечувала проти задоволення його вимог, оскільки відповідачі з весни 2020 року не мають спільного бюджету. Про написану відповідачкою [PERSON] розписку [PERSON] взагалі не було відомо, своєї згоди на укладення цього договору він не надавав, обов`язків поручителя за ним на себе не брав, докази того, що ці кошти були витрачені в інтересах їх сім`ї, відсутні. Підготовче провадження у справі закрито ухвалою суду від 12.04.2023 року. В судові засідання позивач [PERSON] не з`являвся, його представник - адвокат Єфтемій Р. позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позові, додатково зазначивши на заперечення викладених у відзиві на позов обставин про те, що з відповідачкою [PERSON] позивач ніколи не мав спільного бізнесу, не придбавав з нею торгівельних павільйонів на Калинівському ринку та в інших місцях, не отримував від неї орендних платежів, а лише на її прохання у зв`язку із скрутним матеріальним становищем позичив їй 27 2500 доларів США, з яких відповідачка повернула йому тільки 450 доларів США. Відповідачка [PERSON] , допитана за клопотанням її представника в судовому засіданні у якості свідка, суду пояснила, що викладені у відзиві на позов обставини повністю відповідають дійсності. Також вона вважає за необхідне ще раз зазначити суду, що не отримувала від [PERSON] грошових коштів, а розписку про їх одержання написала, оскільки перебувала у тяжких для неї обставинах, які пов`язані із здійсненням позивачем на неї психологічного тиску своїми постійними скандалами та телефонними дзвінками з вимогою повернути кошти. [PERSON] , з яким вона на той час вже не перебувала у фактичних шлюбних стосунках, про її справи з позивачем щодо купівлі-продажу торгівельних приміщень взагалі обізнаний не був, своєї згоди на укладення договору позики не надавав. Сплачені нею позивачу 450 доларів США є орендною платою за придбані ними торгівельні приміщення на ринку, а не частковим поверненням боргу за розпискою від 01.09.2020 року. Представник відповідачки - адвокат Лабік Г.І., а також представник відповідача [PERSON] - адвокат Якобишена Т.Д. в судовому засіданні просили суд відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених ними у відзивах на позов. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, дійшов висновку про часткове задоволення вимог позову, виходячи з наступних встановлених судом фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Так, судом встановлено, що відповідно до розписки від 01.09.2020 року відповідачка [PERSON] отримала у борг від [PERSON] кошти у сумі 27 250 доларів США з кінцевим строком повернення позики до 30.04.2021 року. Вказана розписка написана власноруч позичальником, цих обставин [PERSON] не заперечує, її справжність сторонами не оспорюється. У встановлений в розписці строк [PERSON] грошові кошти за договором позики [PERSON] не повернула. Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема примусове виконання обов`язку в натурі. Згідно зі статтею 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно зі статтями 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця), згідно зі статтею 545 ЦК України, свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Частиною другою статті 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 18 березня 2013 року у справі № 6- 63 цс 13, та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465 цс 18. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з абзацом 2 частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Аналогічні положення містяться й у статті 1051 ЦК України, згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що за умовами укладеного сторонами договору позики від 01.09.2020 року позивач надав відповідачці грошові кошти в сумі 27250 доларів США, а остання зобов`язалася їх повернути у строк до 30 квітня 2021 року, проте повернула лише 400 доларів США, що підтверджується позивачем. При цьому, в обґрунтування такого висновку суд зазначає, що вказаний договір позики відповідачка не оспорювала, у судовому порядку не просила визнати його недійсним (удаваним) правочином, а тому, відповідно до положень статті 204 ЦК України, діє презумпція правомірності правочину, зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Крім того, стверджуючи про наявність факту тиску при укладенні розписки, [PERSON] , як встановлено судом, з дати укладення розписки, не зверталася до правоохоронних органів з метою захисту своїх порушених прав та притягнення винних осіб до відповідальності. Також відповідачкою не надано суду і доказів щодо неотримання нею грошових коштів за договором позики, а її аргументи щодо підтвердження таких обставин показами свідків не можуть бути прийняті до уваги, оскільки згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Отже, показання свідків не можуть бути допустимими доказами безгрошовості позики, а інших доказів (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису тощо), які можуть підтвердити ці обставини, відповідачкою не надано. Посилання відповідачки на те, що грошові кошти нею не отримувались спростовуються змістом боргової розписки, в якій зазначено про те, що [PERSON] отримала грошові кошти в сумі 27 250 доларів США готівкою. Вчинена сторонами письмова форма договору позики не лише є доказом факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Своїм підписом [PERSON] засвідчила, що її волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає її внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. У зв`язку з викладеним доводи відповідачки про неотримання нею грошових коштів за договором позики та перебування під час написання розписки у тяжкій для неї обставині, яка пов`язана із здійсненням психологічного тиску належними доказами не підтверджено. За таких обставин суд вважає, що між сторонами в належній формі укладено договір позики, проте відповідачка порушила свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів. Посилання [PERSON] про те, що між сторонами були наявні інші, а не позикові відносини, спростовується змістом договору позики (розписки) від 01.09.2020 року, який недійсним не визнано, ґрунтуються на припущеннях та не підтверджуються належними і допустимими доказами, з огляду на що відхиляються судом як необґрунтовані. Доводи відповідачки щодо написання нею розписки в інший день, а не 01.09.2020 суд до уваги не приймає, як такі, що взагалі не мають правового значення, оскільки договір позики є укладеним з моменту передання коштів і може не співпадати з датою складання розписки, яка лише посвідчує цей факт. Тобто, складання розписки може бути оформлено пізніше передання коштів, а не до цього факту. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79 цс 14. Отже, встановивши, що у позивача [PERSON] наявний оригінал боргової розписки, що знаходиться в матеріалах справи, а відповідачка не довела своїх заперечень та факту повернення боргу, суд, з урахуванням вищенаведених норм права, дійшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення з неї на користь позивача боргу за договором позики у розмірі 26 800 доларів США, оскільки позивач не заперечує проти повернення йому з цієї суми 450 доларів США, та 3% річних від простроченої суми боргу на підставі ст.625 ЦК України в сумі 1275,39 доларів США, правильність розрахунку яких судом перевірено та відповідачкою не спростовано. Разом з тим, суд вважає, що у задоволенні вимог про солідарне стягнення коштів за договором позики з відповідачів слід відмовити, виходячи з наступного. Як вбачається з матріалів справи, з 18.09.1994 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 січня 2021 року у справі № 727/9697/20, яке набрало законної сили, ніким на даний час не змінене та не скасоване, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до ст.65 СК України дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК України). Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають у обох із подружжя, а тому якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя. Згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Верховний Суд у постанові від 3 травня 2018 року в справі № 639/7335/15-ц розтлумачуючи ч.4 ст.65 СК України, зазначив, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. За спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц, провадження № 14-72цс19. Суди повинні досліджувати, чи були отримані грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 20 лютого 2013 року у справі № 6-163цс12 Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частинами першою - третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Верховний суд неодноразово наголошував на необхідність застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторонни. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18. Позивачем не надано достатніх доказів, які б могли свідчити про наявність згоди відповідача [PERSON] на укладення договору позики дружиною 01.09.2020 року. Зазначений договір не містить і посилання на мету отримання грошових коштів, їх цільове використання. Отже, судом не встановлено, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що грошові кошти, одержані за договором позики, [PERSON] використала в інтересах сім`ї, сам факт її перебування у шлюбі з [PERSON] не свідчить про те, що цей договір був укладений в інтересах сім`ї Враховуючи зазначене, підстави для солідарного обов`язку з повернення грошових коштів за договором позики, укладеним між [PERSON] та [PERSON] відсутні, а тому такі позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову [PERSON] сплачено судовий збір у розмірі 10 276,17 грн., що підтверджується відповідною квитанцією від 12.01.2023 року 2022 року, відтак ці витрати підлягають стягненню з відповідачки [PERSON] . На підтвердження понесення інших витрат, зокрема на правничу допомогу в сумі 25 000 грн., про що зазначено у позові, позивачем жодних доказів суду не надано, а тому підстави для їх стягнення відсутні. На підставі викладеного та,

Outcome: partial