Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-08 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до держави Російська Федерація в особі Уряду Російської Федерації в якому просить стягнути із Російської Федерації на мою, [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] користь моральну шкоду у розмірі 100 000 000,00 (сто мільйонів) гривень, (у еквіваленті станом на 10 травня 2023 року - 2 734 586,50 дол. США, 2 494 493,41 Євро) спричинену мені через збройну агресію Російської Федерації проти України. В обґрунтування своїх позовних вимог представник позивача посилався на те, що 24 лютого 2022 року Російська Федерація розпочала військову агресію проти України, вчинивши терористичний широкомасштабний збройний напад, який триває до сьогодні. Реально на території України йде війна із застосуванням сучасних систем озброєння, країною агресором здійснюється терор мирного населення, відбувається масове знищення інфраструктури. У збройному нападі на Україну на початковому етапі приймало участь більше 200 тис. російських військослужбовців та кількість їх постійно збільшується, у т.ч. внаслідок оголошеної у Російській Федерації мобілізації і на сьогодні складає вже близько 400 тис. осіб, незважаючи на масштабні втрати. Із-за військової агресії значні території України виявилися окупованими іноземним російським військом. По неокупованим територіям ведуться постійні обстріли, перш за все потужними ракетами та дронами-камікадзе. Тривають важкі бої безпосередньо по лініям зіткнення. Лінія фронту складає понад 1000 км. Вчинена військова агресія Російської Федерації є загальновідомим фактом і у контексті цього позову з огляду на приписи ч. 3 ст. 82 ЦПК України не підлягає окремому доведенню. Військова збройна агресія Російської федерації, беззаперечно, спричинила тяжкі наслідки, як для держави у цілому, так і громадян України. Спричинені такі наслідки і безпосередньо для [PERSON] .. Він, [PERSON] , [INFO] , являється громадянином України, уродженцем Дніпропетровщини. Народився він у м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області. Там пройшло дитинство і шкільні роки. Середню шкоду у цьому місті закінчив у 1983 році. Відразу після закінчення школи поступив у Дніпропетровський інженерно-будівельний інститут. Навчання переривалось призовом у 1984 році на два роки у Радянську Армію . Військову службу проходив у Афганістані . Після армії продовжив навчання у інституті, який і закінчив у 1990 році, здобувши вищу освіту та цивільну професію будівельника. Під час навчання в інституті одружився з [PERSON] , [INFO] .. Від цього шлюбу має доньку [PERSON] , 1988 р.н.. Розлучились вони з [PERSON] у 2004 році, але зберегли нормальні цивілізовані стосунки. Він постійно підтримує свою колишню сім`ю. Вдруге він одружився з [PERSON] , [INFO] .. Вони тепер проживають однією сім`єю. Спільних дітей не мають, але у дружини є донька [PERSON] , [INFO] , до котрої відноситься, як до рідної. Після закінчення інституту і здобуття вищої освіти десь рік працював у ньому ж на кафедрі технології бетонів і в`язких матеріалів. Далі пішов у будівельний комерційний бізнес. У цьому бізнесі працював до початку війни. Спочатку працював у ТОВ «Обічерський торговий дім», потім у МП «ВЕТР». Останні понад двадцять років працював із своїм бізнес-партнером ФОП [PERSON] . Профілем їхньої діяльності було будівництво плавальних басейнів. Їхній бізнес був достатньо прибутковим. Тому матеріально він почувався забезпечено. Забезпечував як свою нову сім`ю, так і допомагав колишній. По життю почувався впевнено і щасливо. Перед війною він з дружиною жили у м. Львові. Тут знімали квартиру по [ADDRESS] ., хоча у них є і житло у [ADDRESS] ) де він офіційно зареєстрований. Життя для них було прекрасним і він був абсолютно цивільною людиною. Але, початок війни став шоком для них, як і для всіх українців. Не вірилось, що вона почалася і Росія все таки напала на Україну. У перший же день війни Львів був обстріляний ракетами, потім обстріли продовжувались. У повітрі відчувалась тривога, по телевізору і в мережі Інтернету йшли військові сюжети, які її тільки посилювали. У перші дні війни ворог зміг навіть дійти впритул до м. Києва. У цій ситуації для безпеки він вирішив відправити дружину за кордон до доньки, а сам піти у військомат і оформитись у військо для захисту Вітчизни від російських загарбників, що він в подальшому і зробив. На службу в ЗСУ він оформлявся через [INFO]. На службу оформився 17 березня 2022 року у військову частину [NUMBER] ([INFO]). Спочатку знаходився у резервній роті та пройшов півторамісячне навчання на полігоні у м. Яворові Львівської області. Далі був зарахований у [INFO], де призначений на посаду начальника розвідки (10 травня 2022 року). Військове звання [PERSON] - капітан. З травня 2022 року його батальйон весь час знаходився у зоні бойових дій на Херсонському напрямку. У липні 2022 року [PERSON] був вже призначений на посаду начальника штабу цього батальйону. У зоні бойових дій знаходився весь час до поранення. Особисто приймав участь у таких бойових діях. Бойове поранення, яке привело до ампутації обох його ніг, отримав 19 листопада 2022 року поблизу с. Олександрівки Херсонського району, Херсонської області. У цей день ворог відступив і керівництвом бригади їм було наказано зайняти нові позиції. Вони з командиром батальйону на автомашині виїжджали на рекогносцирування місцевості і вже при поверненні наїхали на дві протитанкові міни. Їхали вони на позашляховику. Після наїзду на мінний бар`єр і вибухів автомобіль підкинуло у повітрі і перевернуло на дах, відкинувши метрів на десять. Після вибуху їх поранених витягли з авто. Але комбат [PERSON] потім не вижив і помер на операційному столі. Він після поранення майже відразу втратив свідомість і без свідомості перебував майже чотири дні. До свідомості прийшов коли його перевозили у м. Львів. У Львів [PERSON] їхав, коли ще ноги у нього не були ампутовані. Ампутували їх вже у Львові, лікарі сказали, що зберегти їх не уявлялось можливим. У цьому переконала його і дружина, котра за фахом лікар. Факт поранення і ампутації ніг [PERSON] підтверджується за позовом низкою наявних документів: -випискою № 8820/23 від 21.11.2022 року КНП МОКЛ МОР, у якій прописується діагноз: «Мінно-вибухова травма (19.11.2022 року). Уламковий в/суглобний перелом в/З правої в/г кістки зі зміщенням. Численні відкриті переломи кісток обох гомілок в н/З та кісток обох стоп зі значним зміщенням. Контузія м/тканини обох н/кінцівок. Забій м/тканин голови»; -довідкою № 351 від 30 грудня 2022 року, виданою в/ч [NUMBER] за результатами судового розслідування, яким підтверджується діагноз та констатується, що поранення отримано у зв`язку з виконанням бойового завдання по захисту України; -довідкою ВЛК № 91 від 16.03.2023 року КНП «Багато профільна клінічна лікарня Святого Пантелеймона», у якій ставився діагноз: МОС АЗФ правої нижньої кінцівки типу «стегно-гомілка-ступня»; МОС АЗФ лівої нижньої кінцівки типу «гомілка-стегно», ампутація правої кінцівки на рівні с\\З гомілки, монтажу VAC-системи на ампутаційну куксу, фасціотомії лівої нижньої кінцівки, ВХО ран лівої гомілки та стопи, ампутація лівої нижньої кінцівки на рівні с/З гомілки, монтаж VAC-системи на ампутаційну куксу лівої гомілки, заміна VAC-системи на ампутаційній куксі правої гомілки, відкритої репозиції багатоуламкового перелому проксимального метаепіфізу правої великоїгомілкової кістки, МОС перелому LCP пластиною, видалення LCP пластини з правої вилекогомілкової кістки з приводу закритого уламкового в/суглобного перелому в\\З правої великогомілкової кістки зі зміщенням кісткових фрагментів, множинних відкритих переломів кісток обох гомілок в н/З та кісток обох стоп зі значним зміщенням кісткових фрагментів, контузія м/тканин обох кінцівок, забій м/тканини голови, закритий перелом шиловидного відростка правої ліктевої кістки в стадії незавершеної консолідації, тугорухливості обох колінних суглобів внаслідок мінно-вибухової травми». Звичайно, як вказано на початку, [PERSON] війну сприйняв психологічно важко. Дуже переживав за рідних, нинішню і попередню сім`ю. Його перша дружина залишається жити у м. Дніпрі. Зрозуміло, що чим ближче до лінії фронту тим важче. Його донька від першого шлюбу живе у Івано-Франківську. ЇЇ чоловік також на війні. Місто обстрілюють, вона одна. З першого дня лякала невизначеність, дуже пригнічували ракетні обстріли. На самій війні йому було трохи все зрозуміліше, але також важко. Безумовно переживав і страх. Це природне явище на війні, але довелось його долати. Важко сприймав факти, що коли хтось із підрозділу гинув. До цього не можливо звикнути. [PERSON] навіть самому довелось двох полеглих побратимів відвозити на захоронення на їх малу батьківщину у м. Ужгород. Ці почуття важко передати словами. Психологічно важко сприйняв він і своє поранення. Правда, першою емоцією була радість від того, що залишився живим. Але потім і була депресія, коли з`ясувалось, що потрібно ампутувати ноги. Спочатку йому ампутували одну ногу, а потім і другу. У цей час із ним працювали психологи і психіатри. Наразі [PERSON] намагається тримати себе в руках, але іноді депресія проявляється. Дуже його підтримує дружина, яка як сама лікар, може йому все пояснити. Але якість його життя і його сім`ї однозначно постраждали, він пережив і переживає очевидне психотравмування. Вважає, що відповідальною за це є саме Росія, яка підступно і віроломно напала на Україну. Рахує, що йому агресором спричинена моральна шкода, яка йому має бути відшкодована. Вважає, що Російська Федерація, яка зіпсувала якість його життя, якість життя його близьких, має за це відповісти, як перед Україною загалом, так і переді ним. Оцінює спричинену йому моральну шкоду у сто мільйонів гривень (приблизно у 2,5 млн. дол. США, та стільки ж Євро). При цьому, визначений розмір шкоди вважає ще і замалим, виходячи з того, що сталося у його житті, але визначає його таким, щоб і інші постраждалі українці мали можливість співмірно захищати свої права. Про всю гамму своїх емоційних почуттів під час війни [PERSON] повідомлено спеціаліста-психолога [PERSON] .. За його деталізованим висновком від 10 травня 2023 року [PERSON] дійсно спричинено психотравму та моральну шкоду, з констатацією, що визначений ним розмір морального відшкодування є адекватним психотравмуючій ситуації і рекомендується до стягнення. При цьому, за вказаним спеціалізованим висновком спричинена йому моральна шкода знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку зі збройним нападом на Україну Російською Федерацією. Саме визначену моральну шкоду у розмірі 100 млн. грн. він і вимагає до стягнення з Російської Федерації. При цьому, вказує еквіваленти у доларах США і Євро на день заявлення позовних вимог, що вважає не заборонено законом. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, надали заяву про розгляд справи без їх участі та про відсутність заперечень проти проведення заочного розгляду справи. Позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився. Судом вживалися заходи щодо повідомлення про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Причини неявки суду невідомі. Відповідно до положень ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.1 ст. 280 та відповідно до ч.1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши доводи позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне. Згідно з ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є громадянином України, уродженцем Дніпропетровщини, народився у м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області. У 1983 році закінчив середню шкоду у місті Кам`янське (колишня назва - м.Дніпродзержинськ). У 1984 році був призваний на військову службу у Радянську Армію строком на два роки. Військову службу проходив у Афганістані . Після армії продовжив навчання у інституті, який і закінчив у 1990 році, здобувши вищу освіту та цивільну професію будівельника. Під час навчання в інституті одружився з [PERSON] , [INFO] , однак шлюб було розірвано у 2004 році. Від цього шлюбу має доньку [PERSON] , 1988 р.н.. [PERSON] постійно підтримує свою колишню сім`ю. Вдруге [PERSON] одружився з [PERSON] , [INFO] .. Після закінчення інституту пішов у будівельний комерційний бізнес. У цьому бізнесі працював до початку війни. Спочатку працював у ТОВ «Обічерський торговий дім», потім у МП «ВЕТР». Останні понад двадцять років [PERSON] працював із своїм бізнес-партнером ФОП [PERSON] . Профілем їхньої діяльності було будівництво плавальних басейнів. Їхній бізнес був достатньо прибутковим. Тому матеріально позивач почувався забезпечено. Забезпечував як свою нову сім`ю, так і допомагав колишній. По життю почувався впевнено і щасливо. До початку війни [PERSON] разом із дружиною [PERSON] проживали у м. Львові, винаймали квартиру по [ADDRESS] ., хоча [PERSON] має власне житло у [ADDRESS] , де він офіційно зареєстрований. На службу в ЗСУ [PERSON] оформлявся через [INFO]. На службу оформився 17 березня 2022 року у військову частину [NUMBER] ([INFO]). Спочатку знаходився у резервній роті та пройшов півторамісячне навчання на полігоні у м. Яворові Львівської області. Далі був зарахований у [INFO], де призначений на посаду начальника розвідки (10 травня 2022 року). Військове звання [PERSON] - капітан. З травня 2022 року батальйон [PERSON] весь час знаходився у зоні бойових дій на Херсонському напрямку. У липні 2022 року [PERSON] був вже призначений на посаду начальника штабу цього батальйону. У зоні бойових дій знаходився весь час до поранення. Особисто приймав участь у бойових діях. Бойове поранення, яке привело до ампутації обох нижніх кінцівок [PERSON] , отримано 19 листопада 2022 року поблизу с. Олександрівки Херсонського району, Херсонської області. У цей день ворог відступив і керівництвом бригади [PERSON] та його батальйону було наказано зайняти нові позиції. [PERSON] з командиром батальйону на автомашині виїжджали на рекогносцирування місцевості і вже при поверненні наїхали на дві протитанкові міни. Їхали [PERSON] з командиром батальойну на позашляховику. Після наїзду на мінний бар`єр і вибухів автомобіль підкинуло у повітрі і перевернуло на дах, відкинувши метрів на десять. Після вибуху [PERSON] та командира батальйону поранених витягли з авто. Але командир батальойну [PERSON] потім не вижив і помер на операційному столі. [PERSON] після поранення майже відразу втратив свідомість і без свідомості перебував майже чотири дні. До свідомості прийшов коли його перевозили у м. Львів. У Львів [PERSON] їхав, коли ще ноги у нього не були ампутовані. Ампутували їх вже у Львові, лікарі сказали, що зберегти їх не уявлялось можливим. Факт поранення і ампутації ніг [PERSON] підтверджується за позовом низкою наявних документів: -випискою № 8820/23 від 21.11.2022 року КНП МОКЛ МОР, у якій прописується діагноз: «Мінно-вибухова травма (19.11.2022 року). Уламковий в/суглобний перелом в/З правої в/г кістки зі зміщенням. Численні відкриті переломи кісток обох гомілок в н/З та кісток обох стоп зі значним зміщенням. Контузія м/тканини обох н/кінцівок. Забій м/тканин голови»; -довідкою № 351 від 30 грудня 2022 року, виданою в/ч [NUMBER] за результатами судового розслідування, яким підтверджується діагноз та констатується, що поранення отримано у зв`язку з виконанням бойового завдання по захисту України; -довідкою ВЛК № 91 від 16.03.2023 року КНП «Багато профільна клінічна лікарня Святого Пантелеймона», у якій ставився діагноз: МОС АЗФ правої нижньої кінцівки типу «стегно-гомілка-ступня»; МОС АЗФ лівої нижньої кінцівки типу «гомілка-стегно», ампутація правої кінцівки на рівні с\\З гомілки, монтажу VAC-системи на ампутаційну куксу, фасціотомії лівої нижньої кінцівки, ВХО ран лівої гомілки та стопи, ампутація лівої нижньої кінцівки на рівні с/З гомілки, монтаж VAC-системи на ампутаційну куксу лівої гомілки, заміна VAC-системи на ампутаційній куксі правої гомілки, відкритої репозиції багатоуламкового перелому проксимального метаепіфізу правої великої гомілкової кістки, МОС перелому LCP пластиною, видалення LCP пластини з правої вилекогомілкової кістки з приводу закритого уламкового в/суглобного перелому в\\З правої великогомілкової кістки зі зміщенням кісткових фрагментів, множинних відкритих переломів кісток обох гомілок в н/З та кісток обох стоп зі значним зміщенням кісткових фрагментів, контузія м/тканин обох кінцівок, забій м/тканини голови, закритий перелом шиловидного відростка правої ліктевої кістки в стадії незавершеної консолідації, тугорухливості обох колінних суглобів внаслідок мінно-вибухової травми». [PERSON] війну сприйняв психологічно важко. Дуже переживав за рідних, нинішню і попередню сім`ю. Його перша дружина залишається жити у м. Дніпрі. Зрозуміло, що чим ближче до лінії фронту тим важче. Його донька від першого шлюбу живе у Івано-Франківську. Її чоловік також на війні. Місто обстрілюють, вона одна. З першого дня лякала невизначеність, дуже пригнічували ракетні обстріли. На самій війні йому було трохи все зрозуміліше, але також важко. Безумовно переживав і страх. Це природне явище на війні, але довелось його долати. Важко сприймав факти, що коли хтось із підрозділу гинув. До цього не можливо звикнути. [PERSON] навіть самому довелось двох полеглих побратимів відвозити на захоронення на їх малу батьківщину у м. Ужгород. Ці почуття важко передати словами. Психологічно важко сприйняв [PERSON] і своє поранення. Першою емоцією була радість від того, що залишився живим, але потім і була депресія, коли з`ясувалось, що потрібно ампутувати ноги. Спочатку [PERSON] ампутували одну ногу, а потім і другу. У цей час із ним працювали психологи і психіатри. Наразі [PERSON] намагається тримати себе в руках, але іноді депресія проявляється. Дуже [PERSON] підтримує дружина, яка як сама лікар, може йому все пояснити. Але якість життя [PERSON] та його сім`ї однозначно постраждали, він пережив і переживає очевидне психотравмування. Вважає, що відповідальною за це є саме Росія, яка підступно і віроломно напала на Україну. Рахує, що йому агресором спричинена моральна шкода, яка йому має бути відшкодована, оскільки саме Російська Федерація, зіпсувала якість його життя, якість життя його близьких і має за це відповісти, як перед Україною загалом, так і переді ним. Оцінює спричинену йому моральну шкоду у сто мільйонів гривень (приблизно у 2,5 млн. дол. США, та стільки ж Євро). При цьому, визначений розмір шкоди вважає ще і замалим, виходячи з того, що сталося у його житті, але визначає його таким, щоб і інші постраждалі українці мали можливість співмірно захищати свої права. Про всю гамму емоційних почуттів під час війни [PERSON] повідомлено спеціаліста-психолога [PERSON] .. За його деталізованим висновком від 10 травня 2023 року [PERSON] дійсно спричинено психотравму та моральну шкоду, з констатацією, що визначений ним розмір морального відшкодування є адекватним психотравмуючій ситуації і рекомендується до стягнення. При цьому, за вказаним спеціалізованим висновком спричинена йому моральна шкода знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку зі збройним нападом на Україну Російською Федерацією. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. За ст.16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Як слідує зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: в т.ч. у випадках, встановлених законом. Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Також, у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Відповідно до пунтку 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. У даній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість», що зазначена у ст. 23 ЦК України, які є оціночними поняттями, та суди, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди (вказана позиція викладена у Постанові ВС КАС України №750/750/6330/17 від 27 листопада 2019 року). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15.12.2020 в справі №752/17832/14-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Крім того, Велика Палата Верховного Суду в пункті 49 постанови від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц вказала, що виходячи з положень статей 16 і 23 Цивільного кодексу України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Також, Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» зазначив, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Згідно ч. 6 ст. 5 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди російською федерацією. Згідно ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Право на життя передбачене Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ІУ Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділу ІІ Конституції України. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (п.1, 2), Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі 01 серпня 1975р., договори укладені між Україною та росією, в т.ч. про українсько-російський державний кордон, російська федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст.2 Статуту ООН. При вирішенні вимог позивача, суд також застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами. Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п.п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. Обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду в сумі 100 000 000,00 грн., позивачем доведено, що внаслідок саме збройної агресії рф проти України, позивач приймав безпосередню участь у бойових діях, які мали істотний вплив на його психічний, фізичний та моральний стан, оскільки за час його перебування у зоні проведення бойових дій на Херсонському напрямку, він неодноразово був свідком загибелі та поранення його товаришів, інших учасників бойових дій та мирних громадян, особисто постійно піддавався ризику поранення та загибелі, сам отримав поранення, що призвело до ампутації обох його нижніх кінцівок, зазнавав інших множинних грубих порушень його конституційних прав, зокрема, гарантованого Конституцією України права на життя, адже, він постійно реально сприймав загрозу бути вбитим. При цьому, при вирішенні даної цивільної справи суд виходить з того, що обставини постійних обстрілів ворогом міста Херсона, запуск ракет на це місто та руйнування його інфраструктури, житлових будинків, убивство великої кількості жителів цього міста, є загальновідомими обставинами, які в силу ч. 3 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, та який наступними указами Президента України неодноразово продовжувався, та триває станом на момент постановлення судового рішення у даній справі. Згідно зі ст.1 Закону України збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. 02 березня 2022 року збройну агресію рф проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей. 16 березня 2022 року Міжнародний суд ООН у міждержавній справі України проти росії ухвалив рішення про вжиття тимчасових заходів, згідно з яким визначив, що рф має негайно зупинити воєнні дії, які вона розпочала на території України 24 лютого 2022 року. 14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно зпостановою Верховної Ради України № 2188-IX). 27 квітня 2022 року Парламентська асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. Отже, враховуючи характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, істотних порушень його конституційних прав, умисного характеру дій російської федерації, суд вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну позивачу моральну шкоду у розмірі 100 000 000,00 грн.. При цьому, суд, вирішуючи питання судового імунітету іноземної держави (рф) в рамках даного судового провадження, застосовує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 490/9551/19 (провадження № 61-19853св21 ) (https://reyestr.court.gov.ua/Review/104728451), в якій Верховним Судом зазначено наступне: «Частина 1 ст.79 ЗУ «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Як передбачено ч.4 ст.79 ЗУ «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. Отже, ЗУ «Про міжнародне приватне право встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави. Водночас міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці. Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи всуді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду. Україна не є учасницею жодної із цих Конвенцій. Однак ці Конвенції відображають тенденцію розвитку міжнародного права щодо визнання того, що існують певні межі, в яких іноземна держава має право вимагати імунітет у цивільному процесі. У рішенні від 14 березня 2013 року у справі «Олєйніков проти Росії» ЄСПЛ вказав, що положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року застосовуються «відповідно до звичаєвого міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала її», і Суд повинен брати до уваги цей факт, вирішуючи питання про те, чи було дотримано право на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції (п. 68, п. 31). У рішенні від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви» (Cudak v. Lithuania) ЄСПЛ також визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті. Отже, можна дійти висновків про те, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю чи життю, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час знаходилась на території держави суду. Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції». Однак необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни, тож коли РФ заперечує суверенітет України та вчиняє щодо неї загарбницьку війну, жодних зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. Слід зазначити, що Верховний Суд неодноразово переглядав справи про встановлення факту, що має юридичне значення, в яких заявники зверталися до судів та просили встановити факт про вимушене переселення після 2014 року з окупованої частини територій Луганської та Донецької областей, яке відбулося внаслідок збройної агресії рф проти України та окупації рф частини території Луганської і Донецької областей України. Так, у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 2-о/381/134/16 (провадження № 61-3789св18), Верховний Суд встановив факт, що вимушене переселення [PERSON] у листопаді 2014 року з окупованої частини території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії рф проти України та окупації рф частини території Луганської області України. При цьому Верховний Суд дійшов висновку про те, що відповідальність за порушення визначених Конституцієюта законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, у тому числі частини Луганської області, покладено на рф як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено уст.5 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ч.4 ст.2 ЗУ «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», та підтверджує факт того, що вимушене переселення у листопаді 2014 року [PERSON] з окупованої території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації російською федерацією частини території Луганської області. Подібні висновки щодо вимушеного переселення осіб з окупованих територій Луганської та Донецької областей внаслідок збройної агресії російської федерації проти України викладені у постановах Верховного Суду: від 21 серпня 2018 року у справі №752/6366/16-ц (провадження № 61-20978св18), від 21 серпня 2018 року у справі №428/8076/16-ц (провадження № 61-190св18), від 06 червня 2018 року справа №428/13977/16-ц (провадження № 61-3831св18). За таких обставин, починаючи з 2014 року, загальновідомим є той факт, що рф чинить збройну агресію проти України. Відповідно до Постанови Верховної Ради України № 2188-IX від 14 квітня 2022 року «Про Заяву Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії Збройних сил, політичного і військового керівництва росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради Україниспрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб. Наведені дії рф вчиняє з 2014 року та продовжує станом на момент постановлення цього рішення. Отже, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено рф, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії рф, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Преамбулою ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом. Російська федерація припинила бути членом Ради Європи у контексті процедури, розпочатої відповідно до статті 8 Статуту Ради Європи. Відповідна Резолюція Ради Європи CM/Res(2022)2 про припинення членства РФ у Раді Європи, прийнята Комітетом Міністрів 16 березня 2022 року. Комітет Міністрів Ради Європи констатував, що агресія рф проти України є серйозним порушенням РФ своїх зобов`язань за статтею 3 Статуту Ради Європи. У категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії рф) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. У таких висновках Верховний Суд керується тим, що дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну. У пункті 4 частини першої статті 2 Статуту ООН закріплений принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй. Відповідно до частини першої статті 1 Статуту ООН Організація Об`єднаних Націй переслідує ціль підтримувати міжнародний мир і безпеку і з цією ціллю вживати ефективні колективні заходи для попередження та усунення загрози світу й актів агресії чи інших порушень миру, і проводити мирними засобами, відповідно до принципів справедливості і міжнародного права, залагодження чи вирішення міжнародних спорів чи ситуацій, які можуть призвести до порушення миру. У міжнародному праві кодифіковані підстави для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну, так званий «деліктний виняток» (англ. «tort exсeption»). Умовами, необхідними для застосування «деліктного винятку», є: 1) принцип територіальності: місце дії/бездіяльності має бути на території держави суду; 2) присутність автора дії/бездіяльності на території держави суду в момент вчинення дії/бездіяльності (агента чи посадової особи іноземної держави); 3) дія/бездіяльність ймовірно може бути привласнена державі; 4) відповідальність за дії/бездіяльність передбачена положеннями законодавства держави суду; 5) завдання смерті, фізичної шкоди особі, збитків майну чи його втрата; 6) причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю і завданням смерті, фізичної шкоди особі або збитків майну чи його втратою. Визначаючи, чи поширюється на рф судовий імунітет у справі, яка переглядається, Верховний Суд врахував таке: предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами рф, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту). Додатково Верховний Суд врахував, що юрисдикція судів України поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третястатті 124 Конституції України). Тобто Верховний Суд виходить з того, що у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й рф, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом. Оскільки вчинення рф з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, рф заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету вказаної країни на цей час немає. У зв`язку з повномасштабним вторгненням рф на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства рф в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. Верховний Суд встановив підстави для висновку про те, що починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства рф в Україні запитів щодо згоди рф бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням рф збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з рф. З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією рф проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди рф бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним. рф, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. Названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782св21)». Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що в рамках розгляду даної цивільної справи позивачем доведено факт завдання йому моральної шкоди винними (умисними) незаконними діями рф, пов`язаними з її збройною агресією щодо України, причинний звязок між такими діями та завданою шкодою, а також обгрунтовано заявлений до відшкодування розмір відшкодування моральної шкоди у 100 000 000,00 грн., який суд вважає справедливим для відновлення порушеного особистого немайнового права позивача. Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно з п.22 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, збір стягується з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial