Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із заявою «Про встановлення факту смерті», залучивши до розгляду у справі в якості заінтересованої особи ХАРКІВСЬКИЙ ВІДДІЛ ДЕРЖАВНОЇ РЕЄСТРАЦІЇ АКТІВ ЦИВІЛЬНОГО СТАНУ У ХАРКІВСЬКОМУ РАЙОНІ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ СХІДНОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ МІНІСТЕРСТВА ЮСТИЦІЇ, на обґрунтування якої зазначила, що вона є матір`ю [PERSON] , [INFO] , штаб-сержанта ([NUMBER]), командира [INFO], який був призваний за мобілізацією на особливий період і направлений для проходження військової служби до військової частини [NUMBER] Національної гвардії України. Під час виконання бойового завдання, [INFO] на вогневій позиції «[INFO]», яка розташована на [ADDRESS], при захисті Батьківщини - загинув. Це сталося під час евакуації пораненого побратима, коли по евакуаційній групі почав працювати ворожий кулемет. У зв`язку із активними бойовими діями, які продовжуються і на цей час, тіло її сина з місця події так і не було евакуйоване, до медичного закладу не направлялось, воно залишилось на позиціях, які захоплені ворогом, а тому не можливо зареєструвати факт смерті [PERSON] , отримати свідоцтво про смерть, реалізувати спадкові права. Відповідно до висновку службового розслідування від 02.02.2023 року, її сина вважають зниклим безвісті. В ході розслідування встановлено та підтверджено опитаними свідками, що [PERSON] отримав наскрізне кульове поранення грудної клітини, була виявлена масивна кровотеча з рота та носу, був пробитий бронежилет та магазин до зброї, він перестав подавати ознаки життя. У правдивості свідчень не має сумнівів, так як разом з [PERSON] був її молодший син [PERSON] - рідний брат померлого, який був поряд та особисто коли [PERSON] перестав подавати ознаки життя закрив йому очі. Візуально його загибель не викликала сумнівів з огляду на характер поранень. Через тиждень дроном було здійснено виліт та зафіксовано, що [PERSON] знаходиться на тому ж місці де і загинув, що підтверджує факт його смерті. На фото тіло її сина, яке нею було впізнане за взуттям та амуніцією. 14.03.2022 року об 11 годині 06 хвилин, знову був здійснений виліт дроном, та з висоти було зафіксовано, що [PERSON] лежить на тому ж місці, де і загинув. Згідно з витягом з наказу командира ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України від 30.01.2023 № 35 дек командира [INFO] штаб-сержанта [PERSON] ([NUMBER]) виключено з усіх видів забезпечення, який безвісно відсутній. Відповідно до витягу з наказу командира ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України від 30.01.2023 № 36 дек командира [INFO] штаб-сержанта [PERSON] ([NUMBER]) звільнено з посади та зараховано в розпорядження командира В/Ч у зв`язку з відсутністю військовослужбовця на військовій службі понад десять днів до повернення у військову частину або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання безвісно відсутнім чи оголошення померлим. [PERSON] зверталася до Харківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Харківському районі Харківської області східного міжрегіонального управління міністерства юстиції з наявними документами для отримання свідоцтва про смерть сина, однак, в усному порядку їй було рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту смерті. Зазначила, що встановлення факту смерті (загибелі) сина їй необхідно для отримання свідоцтва про його смерть з метою реалізація особистих та майнових прав заявника як члена сім`ї загиблого військовослужбовця. На даний час законом не передбачено іншого порядку, ніж встановлення цього факту в судовому порядку. А тому просила встановити факт, що має юридичне значення, а саме: встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , громадянина України, уродженця села Загребелля Сосницького району Чернігівської області, проживав за адресою: [ADDRESS] ,- який загинув [INFO] , приймаючи безпосередню участь в бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії Російської Федерації, перебуваючи безпосередньо в районах ведення бойових дій, місце смерті: Україна, Донецька область, місто Бахмут (а. с. 1 - 4). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленою 21.07.2023 року, заяву [PERSON] із залученням до участі у справі в якості заінтересованої особи ХАРКІВСЬКОГО ВІДДІЛУ ДЕРЖАВНОЇ РЕЄСТРАЦІЇ АКТІВ ЦИВІЛЬНОГО СТАНУ У ХАРКІВСЬКОМУ РАЙОНІ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ СХІДНОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ МІНІСТЕРСТВА ЮСТИЦІЇ «Про встановлення факту смерті» залишено без руху із надання заявниці строку для усунення недоліків, які нею усунуті шляхом надсилання поштовим відправленням відповідної заяви з додатками до канцелярії суду, що передано головуючому судді Мащенко С. В. лише 07.08.2023 року у зв`язку із її участю 04.08.2023 року як голови суду у координаційній нараді в приміщенні Харківського апеляційного суду (а. с. 22 - 29, 30, 31, 32 - 55). До заяви про усунення недоліків додана заява «Про встановлення факту смерті», в якій [PERSON] зазначене найменування залученої заінтересованої особи - ХАРКІВСЬКОГО ВІДДІЛУ ДЕРЖАВНОЇ РЕЄСТРАЦІЇ АКТІВ ЦИВІЛЬНОГО СТАНУ У ХАРКІВСЬКОМУ РАЙОНІ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ СХІДНОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ МІНІСТЕРСТВА ЮСТИЦІЇ, із наданням інформації за безкоштовним запитом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, з якого убачається, що в реєстрі відсутнє зазначення в найменуванні юридичної особи - органу державної влади - «(М. ХАРКІВ), а також не залучені як заінтересовані особи - спадкоємці особи, щодо якої вона прохає суд встановити факт смерті, натомість виправлений час смерті її сина - [PERSON] , так як раніше нею зазначався січень 2022 року, тоді як особливий період й воєнний стан оголошений в України з 24 лютого 2022 року. Отже, на обґрунтування заяви про встановлення факту смерті, поданої в порядку усунення недоліків, [PERSON] зазначила, що [INFO] під час виконання бойового завдання, на вогневій позиції «[INFO]», яка розташована на [ADDRESS], при захисті Батьківщини - загинув(не зазначається хто, проте в подальшому з тексту можливо прийти до висновку - син), що сталося під час евакуації пораненого побратима, коли по евакуаційній групі почав працювати ворожий кулемет. У зв`язку із активними бойовими діями, які продовжуються і на цей час, тіло її сина з місця події так і не було евакуйоване, до медичного закладу не направлялось, воно залишилось на позиціях, які захоплені ворогом, а тому не можливо зареєструвати факт смерті [PERSON] , отримати свідоцтво про смерть, реалізувати спадкові права. Зазначила, що встановлення факту смерті її сина, необхідно для отримання свідоцтва про смерть встановленого зразка, а саме для держаної реєстрації смерті у передбаченому законодавством України порядку, для припинення прав та обов`язків, як громадянина держави України. А тому просила встановити факт, що має юридичне значення, а саме: встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , громадянина України, уродженця села Загребелля Сосницького району Чернігівської області, проживав за адресою: [ADDRESS] ,- який загинув [INFO] , приймаючи безпосередню участь в бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії Російської Федерації, перебуваючи безпосередньо в районах ведення бойових дій, місце смерті: Україна, Донецька область, місто Бахмут (а. с. 34 - 37). 07.08.2023 року ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області, прийнято цивільну справу до розгляду в порядку окремого провадження та відкрито провадження у справі (а. с. 56 - 58). Заявник [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце засідання повідомлялась належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки не повідомила, проте надала клопотання про розгляд справи без її участі, за наявними доказами у справі, як додаток до заяви про усунення недоліків (а. с. 54, 59). Представник заінтересованої особи - ХАРКІВСЬКОГО ВІДДІЛУ ДЕРЖАВНОЇ РЕЄСТРАЦІЇ АКТІВ ЦИВІЛЬНОГО СТАНУ У ХАРКІВСЬКОМУ РАЙОНІ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ СХІДНОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ МІНІСТЕРСТВА ЮСТИЦІЇ (М. ХАРКІВ) - у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки не повідомив, заяв про відкладення або про розгляд справи за їх відсутності не надавав (а. с. 59, 60). Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно із частиною 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним давання сторонами особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності. Здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які заявник посилалась як на підставу своїх вимог, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що у задоволенні заяви слід відмовити з наступних підстав. Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд - у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави. Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо. При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів. Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом. Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, а тому справа перебувала на розгляді належного суду. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно із частиною 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно з частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Відповідно до копії паспорту громадянина України (серії [NUMBER] ), виданого Нововодолазьким РВ УМВС України в Харківській області 07.02.1998 року, вбачається, що [PERSON] народилась [INFO] в селі Власівка Кегичівського району Харківської області, з 08.07.2021 року зареєстрована за адресом: [ADDRESS] . На аркуші «особливі відмітки» міститься відомості про дітей, а саме: [PERSON] - [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а. с. 5 - 6, 39 - 40). З копії паспорту громадянина України (серії [NUMBER] ), виданого Нововодолазьким РВ УМВС України в Харківській області 13.06.2006 року, вбачається, що [PERSON] народився [INFO] в селі Загребелля Сосницького району Чернігівської області та з 13.12.2016 року був зареєстрований за адресом: [ADDRESS] (а. с. 7, 41). Згідно з копією свідоцтва про народження (серії [NUMBER] ), виданого 21.10.1980 року Загребельською сільською радою Сосницького району, [PERSON] народився [INFO] , про що 21.10.1980 року в книзі реєстрації актів про народження зроблено запис за № 7 та його батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] (а. с. 8, 43). Наведеним доведений суду факт родинних відносин першого ступеню споріднення між заявницею та особою, факт смерті якої вона просить встановити. Відповідно до витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] Національної гвардії України полковника [PERSON] (по стройовій частині) № 139 дск від 30.05.2022 року, засвідченого тимчасовим виконувачем обов`язків першого заступника командира військової частини [NUMBER] - начальником штабу полковником [PERSON] , прапорщика запасу [PERSON] , стрільця-санітара [INFO] (ВОС-[NUMBER]), зараховано до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення й присвоєно особистий № [NUMBER]. Вважати таким, що приступив до виконання обов`язків за посадою [INFO] (а. с. 9, 47). Згідно з витягом з наказу командира військової частини [NUMBER] Національної гвардії України (по стройовій частині) № 35 дск від 30.01.2023 року, підписаного тимчасовим виконувачем обов`язків командира військової частини [NUMBER] полковником [PERSON] , що засвідчений тимчасовим виконувачем обов`язків першого заступника командира військової частини [NUMBER] - начальником штабу полковником [PERSON] , військовослужбовця, який безвісно відсутній за особливих обставин з січня 2023 року, - командира [INFO] штаб-сержанта [PERSON] ([NUMBER]) - виключено з усіх видів забезпечення на підставі рапорта капітана [PERSON] та донесення із військової частини [NUMBER] Національної гвардії України № 40/17/2/2/3-656 від 20.01.2023 року (а. с. 10, 48). Відповідно до витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] Національної гвардії України полковника (по стройовій частині) № 36 дск від 31.01.2023 року, підписаного тимчасовим виконувачем обов`язків командира військової частини [NUMBER] полковником [PERSON] , що засвідчений тимчасовим виконувачем обов`язків першого заступника командира військової частини [NUMBER] - начальником штабу полковником [PERSON] , у зв`язку з відсутністю військово службовця понад десять діб - командира [INFO] штаб-сержанта [PERSON] ([NUMBER]) - з 26.01.2023 року звільнено з посади та зараховано в розпорядження командира військової частини до повернення військовослужбовця у військову частину (у разі неприйняття іншого рішення про дальше проходження ним військової служби) або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання його безвісно відсутнім чи оголошення померлим на підставі наказу командира військової частини [NUMBER] Національної гвардії України № 9 о/с від 26.01.2023 року (а. с. 11, 49). Наведеним доведений суду факт зарахування особи, факт смерті якої просить встановити заявниця, до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення із особистим № [NUMBER], початок виконання ним обов`язків військовослужбовця за посадою з 30.05.2022 року, зникнення безвісті за особливих обставин з січня 2023 року та у зв`язку з відсутністю понад десять діб з 26.01.2023 року звільнення з посади до його повернення або визнання його безвісно відсутнім чи оголошення померлим. Висновком службового розслідування по факту зникнення безвісти штаб-сержанта [PERSON] , складеним заступником командира роти розвідки спеціального призначення по роботі з особовим складом капітаном [PERSON] , погодженим юрисконсультом юридичної служби капітаном юстиції [PERSON] та затвердженим тимчасовим виконувачем обов`язків командира військової частини [NUMBER] полковником [PERSON] 02.02.2023 року, у відповідності до вимог Порядку проведення службових розслідувань у Національній гвардії України, затвердженого Наказом Міністерства Внутрішніх Справ України № 347 від 21.04.2020 року, підтверджено факт зникнення безвісті командира [INFO] військової частини [NUMBER] штаб-сержанта [PERSON][INFO], що стався на вогневій позиції «[INFO]», розташованій на [ADDRESS]. Копію матеріалів службового розслідування направити до відповідних правоохоронних органів (а. с. 12 - 15, 45 - 46). З наведеного убачається, що за фактом зникнення безвісті особи, факт смерті якої просить встановити заявниця, компетентними органами у відповідності до Порядку проведення службових розслідувань у Національній гвардії України, затвердженого Наказом Міністерства Внутрішніх Справ України № 347 від 21.04.2020 року, було проведено службове розслідування, під час якого керівництво військової частини [NUMBER] Національної гвардії України встановило не факт загибелі, а саме факт зникнення безвісті [INFO] штаб-сержанта [PERSON] за особливих обставин, а саме: на вогневій позиції «[INFO]», розташованій на [ADDRESS]. Окрім того, матеріали службового розслідування були направлені до відповідних правоохоронних органів, натомість, до яких саме та яких висновків ті дійшли при їх отриманні, вивченні й дослідженні, заявницею не зазначено, будь-якими належними доказами не доведено. З описової частини вищевказаного Висновку службового розслідування по факту зникнення безвісти штаб-сержанта [PERSON] вбачається, що: -опитаний командир [INFO] капітан [PERSON] пояснив, що під час виконання бойового завдання [INFO] на вогневій позиції «[INFO]», що розташована на [ADDRESS], під час евакуації пораненого молодшого сержанта [PERSON] , по ним спрацював ворожий кулемет, після чого [PERSON] , який знаходився в засобах індивідуального захисту, залишився лежати лицем до низу, а під час того, як його перевернули, то побачили, що з рота та носа йде масивна кровотеча, він не подає ознак життя, проте евакуювати того не було можливості; -опитаний розвідник-радіотелеграфіст [INFO] солдат [PERSON] пояснив, що під час виконання бойового завдання [INFO] на вогневій позиції «[INFO]», що розташована на [ADDRESS], під час доставки бойового комплекту було поранено молодшого сержанта [PERSON] , під час евакуації якого по ним спрацював ворожий кулемет, після чого [PERSON] , залишився лежати лицем до низу, а під час того, як його перевернули, то побачили, що з рота та носа йде масивна кровотеча, а після того як зняли засоби броне захисту, побачили наскрізну рану грудної клітини й він перестав подавати ознаки життя, було вилучено особисту зброю, військовий квиток і телефон, проте евакуювати того не було можливості; -опитаний розвідник-радіотелеграфіст [INFO] солдат [PERSON] пояснив, що під час виконання бойового завдання [INFO] на вогневій позиції «[INFO]», що розташована на [ADDRESS], під час доставки бойового комплекту було поранено молодшого сержанта [PERSON] , під час евакуації якого по ним спрацював ворожий кулемет, після чого [PERSON] , який був у бронежилеті та касці, впав на землю обличчям до землі, його перевернув солдат [PERSON] , намагався надати першу медичну допомогу, проте з рота та носа йшла кровотеча, була наявна наскрізна рану грудної клітини, й він перестав подавати ознаки життя, натомість евакуювати [PERSON] не було можливості; -опитаний старший розвідник [INFO] молодший сержант [PERSON] пояснив, що [INFO] на вогневій позиції «[INFO]», що розташована на [ADDRESS], під час евакуації пораненого молодшого сержанта [PERSON] , по ним спрацював ворожий кулемет, після чого [PERSON] впав на землю обличчям до землі, його намагалися надати першу медичну допомогу, проте з рота та носа йшла масивна кровотеча, була наявна наскрізна рану грудної клітини, й він перестав подавати ознаки життя, натомість евакуювати [PERSON] не було можливості. Отже, службовим розслідуванням встановлено, що даний факт зникнення безвісті командира [INFO] військової частини [NUMBER] штаб-сержанта [PERSON] , який стався [INFO] під час бойового зіткнення на вогневій позиції «[INFO]», що розташована на [ADDRESS], та станом на теперішній момент його місцезнаходження не відоме (а. с. 12 - 15, 45 - 46). 27.01.2023 року тимчасовим виконувачем обов`язків командира військової частини [NUMBER] Національної гвардії України полковником [PERSON] направлено начальнику [INFO] полковнику [PERSON] сповіщення про безвісти зниклого № 59 відносно штаб-сержанта [PERSON] ([NUMBER]), який зник безвісти [INFO] на [ADDRESS] під час бойового зіткнення з підрозділами збройних сил ворога (а. с. 16, 44). Вище наведене дає підстави вважати, що особа, факт смерті якої просить встановити заявниця, ймовірно загинув, проте факт його смерті у процесуальний спосіб не зафіксований, а оформлений як відсутність військовослужбовця безвісті, місцезнаходження якого не відоме, за наслідками виконання приписів підзаконного нормативно-правового акта - Порядку проведення службових розслідувань у Національній гвардії України, затвердженого Наказом Міністерства Внутрішніх Справ України № 347 від 21.04.2020 року, що оформлений Висновком службового розслідування по факту зникнення безвісти штаб-сержанта [PERSON] , й на час розгляду цієї справи судом не скасований та є чинним. З відповіді уповноваженого з питань осіб, зниклих безвісті за особливих обставин Котенка О. О. , зареєстрованої за вихідним № 22/В-5055-26-3975 й підписаної за допомогою електронно-цифрового підпису, убачається, що вона надана на ім`я [PERSON] на електронні засоби зв`язку тої. Натомість, заявницею у справі є [PERSON] , після усунення недоліків, будь-якої іншої заінтересованої особи, окрім органу реєстрації актів цивільного стану, нею залучено не було, хоча суд у своїй ухвалі щодо залишення заяви без руху звертав увагу на наявність інших заінтересованих осіб, зокрема спадкоємців особи, факт смерті якої просять встановити у судовому порядку. Отже, наявність відповіді не на ім`я заявниці, свідчить про існування інших осіб, заінтересованих у встановленні факту, які не залучені до участі у справі, що може свідчити про наявність потенційного спору між [PERSON] та [PERSON] , так як перша не залучає другу як заінтересовану особу у своїй заяві, наданій суду після усунення недоліків, хоча суд звертав її увагу на необхідність залучення належних заінтересованих осіб, зокрема, спадкоємців особи, факт смерті якої просить встановити заявниця. Проте, зі змісту вищезгаданої електронної відповіді убачається, що [PERSON] повідомляється, про відсутність відомостей щодо перебування тіла [PERSON] під владою ворога, його окупаційних адміністрацій, та домовленості щодо передачі його тіла Україні. Крім того, зазначено, що пошукові роботи на територіях, на яких тривають активні бойові дії, не здійснюються через загрозу здоров`ю та життю членів пошукових груп. Окрім того, їй як дружині військовослужбовця роз`яснено, що репатріація тіл загиблих відбувається відповідно до Порядку передачі та репатріації тіл (останків) осіб, загиблих (померлих) у зв`язку із збройною агресією проти України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 698 від 17.06.2022 року, на підставі пунктів 9, 11 та 16 якого державні органи вносять Уповноваженому з питань осіб, зниклих безвісті за особливих обставин, пропозиції щодо передачі та репатріації тіл (станків), який узагальнює отримані пропозиції для формування списку тіл (останків) загиблих (померлих) осіб для здійснення їх передачі та репатріації. Затвердженню списків передує досягнення за участю третіх держав, міжнародних організацій, громадських об`єднань, благодійних організацій та окремих осіб, домовленостей про передачу та репатріацію тіл (останків) між Україною та державою (її окупаційними силами, окупаційними адміністраціями) до якої належали або під владою якої перебувають загиблі (померлі) особи, або державою, якій мають бути передані тіла (останки) відповідно до клопотання, передбаченого пунктом 14 цього Порядку. На час надання відповіді відсутні відомості щодо перебування тіла [PERSON] під владою ворога та домовленостей між Україною й ними щодо передачі його тіла відсутні. Втім Уповноваженим здійснюється вичерпний перелік офіційних і неофіційних заходів з метою повернення загиблих родинам для належного вшанування та поховання (а. с. 18, 50). Як убачається з відповіді уповноваженого з питань осіб, зниклих безвісті за особливих обставин Котенка О. О. , зареєстрованої за вихідним № 22/26-3873-23 й підписаної за допомогою електронно-цифрового підпису, убачається, що вона надана на ім`я народного депутата України Петруняка Є. В. із надсиланням копії на електронні засоби зв`язку [PERSON] , на цей час відсутня інформація щодо місцезнаходження та/або ідентифікації тіла загиблого [PERSON] , [INFO] . Крім того, зазначено, що пошукові роботи на територіях, на яких тривають активні бойові дії, не здійснюються через загрозу здоров`ю та життю членів пошукових груп. Натомість роз`яснено, що тіла загиблих військовослужбовців після вилучення пошуковими групами передаються органам Національної поліції України для подальшої ідентифікації в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України. У разі виявлення збігів ДНК-профілів загиблих та їх родичів, така інформація скеровується до органу досудового розслідування в провадженні якого перебуває справа за фактом його зникнення безвісті (загибелі) (а. с. 51 - 52). Крім того, до заяви додані три фотографії, на яких розташована: 1)будівля біля якої знаходиться тіло у військовій формі; 2)три тіла у військовій формі, два з яких один біля одного, а одне - поодаль від тих двох; 3)одне тіло у військовій формі у більш масштабній зйомці (а. с. 19, 53). Натомість, законність джерела отримання цих знімків не доведена жодним з досліджених судом доказів. З якості фотознімків не вбачається можливим розпізнати обличчя осіб, які на них зображені, як і неможливо ідентифікувати місцевість. Окрім того, з них не убачається, що військові дійсно впродовж тривалого часу не рухаються, так як на фотографіях відсутня прив`язка до будь-якої дати та часу. Відтак, з цих фотографій суд може зробити тільки висновок про те, що на них зображені якісь особи, які одягнуті у військову форму із зеленими липкими стрічками на касці та на рукавах. Отже, заявник [PERSON] дійсно є рідною матір`ю громадянина України [PERSON] , [INFO] , який був зарахований до списків особового складу військової частини [NUMBER] Національної гвардії України та з 30.05.2022 року виконував обов`язки військовослужбовця із особистим № [NUMBER] до 26.01.2023 року, тобто до звільнення його з посади у зв`язку з відсутністю понад десять діб внаслідок зникнення безвісті на території, на якій тривають активні бойові дії та/або які знаходяться під окупаційними силами, за особливих обставин 13 січня 2023 року під час бойового зіткнення з ворогом на вогневій позицій «[INFO]», розташованій на [ADDRESS], й до його повернення або визнання безвісно відсутнім чи оголошення померлим. Частиною 7 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України обумовлено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Зазначене положення процесуального закону також відтворене і в нормі права, визначеній частиною 1 статті 293 вказаного кодифікованого акту України, якою передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. При цьому пунктом 5 частини 2 цієї ж статті передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження й справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Положеннями частини 3 і 4 статті 49 Цивільного кодексу України унормовано, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Приписом частини 1 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України наведений перелік фактів, що підлягають встановленню в порядку окремого провадження, зокрема, й факт смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (пункт 8 наведеної норми права). Натомість, особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України встановлені статтею 317 зазначеного вище нормативно-правового кодифікованого акту України. Так, зі змісту абзацу 2 частини 1 зазначеної норми процесуального права вбачається, що заяву про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подано членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. При цьому як обумовлено частиною 2 і 4 вище зазначеної статті ці справи розглядаються судом невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду, а рішення підлягає негайному виконанню, а у випадку їх оскаржень - останнє не зупиняє його виконання. При цьому частиною 2 статті 319 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для їх одержання. Як убачається з положень пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Також, Верховний Суд України в пункті 13 цієї ж постанови роз`яснив, що заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються ним за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. З огляду на роз`яснення, надані в листі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду № 985/0/208-21 від 22.04.2021 року, у разі вирішення питання про легалізацію смерті особи та тимчасово окупованій території України, визначеної згідно з чинним законодавством, надання відмови у проведенні державної реєстрації смерті з боку відповідного органу реєстрації актів цивільного стану не потрібне. Відтак, з наведеного убачається, що за умови вирішення питання судом про легалізацію смерті особи та тимчасово окупованій території України відмова у проведенні державної реєстрації смерті з боку відповідного органу реєстрації актів цивільного стану не потрібна, проте вона є обов`язковою, у разі вирішення цього питання на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан. Так, заявниця стверджує, що смерть її сина - громадянина України [PERSON] , [INFO] , уродженця села Загребелля Сосницького району Чернігівської області, який проживав за адресою: [ADDRESS] ,- сталась [INFO] у місті Бахмут Донецької області (а. с. 1 - 4, 34 - 37). Тобто, вона просить встановити факт смерті під час дії режиму воєнного стану на території, на якій велись активні бойові дії. Дійсно, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року, що затверджений Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022 року, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України введений воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Також, Указом Президента України № 133/2022 від 14.03.2022 року, затвердженим Законом України № 2119-ІХ від 15.03.2022 року, у зв`язку із триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб. Окрім того, Указом Президента України № 259/2022 від 18.04.2022 року, затвердженим Законом України № 2212-ІХ від 21.04.2022 року, у зв`язку із триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб. Відповідно до Указу Президента України № 341/2022 від 17.05.2022 року, що затверджений Законом України № 2263-ІХ від 22.05.2022 року, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану в України з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. В подальшому, на підставі Указу Президента України № 573/2022 від 12.08.2022 року, що затверджений Законом України № 2500-ІХ від 15.08.2022 року, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану в України з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб. Згідно з Указом Президента України № 757/2022 від 07.11.2022 року, що затверджений Законом України № 2738-ІХ від 16.11.2022 року, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану в України з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб. У відповідності до Указу Президента України № 58/2023 від 06.02.2023 року, що затверджений Законом України № 2915-ІХ від 07.02.2023 року, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану в України з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб. Зараз, Указом Президента України № 254/2023 від 01.05.2023 року, що затверджений Законом України № 3057-ІХ від 02.05.2023 року, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану в України з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб Окрім того, згідно з рядком UA14020010010059145 підпункту 2.2 пункту 2 «Донецька область. Бахмутський район» розділу 2 «Території активних бойових дій» частини І «Території, на яких ведуться (велись) бойові дії» Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, що затверджений наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.2022 року (із змінами та доповненнями, зокрема, на підставі наказу № 164 від 31.05.2023 року) місто Бахмут Бахмутської міської територіальної громади з 24.02.2022 року є територією активних бойових дій та не віднесений до тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України. Наведене свідчить про те, що у разі смерті особи на території міста Бахмут Бахмутської міської територіальної громади, факт її настання може бути вирішений у відповідності до приписів статті 317 Цивільного процесуального кодексу України, натомість це не звільняє заявника від виконання обов`язку щодо доведеності суду неможливості реєстрації смерті особи в певний час у законодавчо встановлений процесуальний спосіб органом реєстрації актів громадянського стану, тобто без подання заявником документів про відмову в реєстрації події смерті. Вказаний припис чинного законодавства заявником не виконаний, а отже [PERSON] у законний спосіб не доведено, що вона не може зареєструвати факт смерті свого сина [PERSON] , [INFO] , в певний час, тобто що нею дотримано змісту пункту 8 частини 1 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України й вона потребує на захист її порушених, невизнаних або оспорюваних прав чи законних інтересів у судовому порядку шляхом встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті особи на території, на якій введено воєнний стан. Проте відсутність відмови [PERSON] в реєстрації події смерті з боку органу державної реєстрації актів цивільного стану не є підставою задля відмови у її задоволенні, чи розгляду заяви по суті. До такого висновку суд дійшов системно аналізуючи зміст норм процесуального права, що містяться у главі 6 розділу ІV Цивільного процесуального кодексу України та поточної судової практики, яка з огляду на зміст частини 4 статті 263 вищенаведеного кодифікованого акта підлягає застосуванню, зокрема зміст постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, прийнятій 23.11.2022 року в межах справи з єдиним унікальним № 759/7001/22 (провадження № 61-9254св22), де суд зазначив, що безпідставним є посилання суду на обов`язковість попереднього звернення заявників до органу реєстрації актів цивільного стану та подальшого оскарження відмови такого органу у проведенні державної реєстрації в порядку адміністративного судочинства, оскільки у статті 317 Цивільного процесуального кодексу України не зазначена вимога на обов`язковість подання до суду письмової відмови органу реєстрації актів цивільного стану у здійсненні реєстрації таких фактів. Відповідно до приписів статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» № 2398-VI від 01.07.2010 року державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров`я, де настала смерть, та інших осіб, на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем його поховання. При цьому в пункті 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/2 від 18.10.2000 року, передбачено, що підставами для проведення державної реєстрації смерті, зокрема є: паспорт та лікарське свідоцтво про смерть форми № 106/о, затверджене наказом Міністерства охорони здоров`я України № 545 від 08.08.2006 року, або рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Виходячи з наведеного як на [INFO], так й на момент розгляду цієї справи судом, в Україні з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введений й продовжений, зокрема, з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб воєнний стан. Також з огляду на вищевикладені фактичні обставини місце виконання бойового завдання [PERSON] , під час якого виникла подія, з якою заявниця пов`язує факт свого звернення до суду, є східна околиця міста Бахмут Донецької області, а місто Бахмут Бахмутської міської територіальної громади Донецької області - з 24.02.2022 року і по теперішній час є територією активних бойових дій, про те перебуває під тимчасовою окупацією ворога. Наведене є безумовною підставою задля висновку про те, що подія, яка є підставою звернення [PERSON] до суду із цією заявою, сталася на території де органи державної влади України не припинили свої повноваження, а передислокувались й працюють у спеціальному режимі, що є загально відомою обставиною, яка за приписом частини 3 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України визнається судом загальновідомою та не потребує доказування. Відтак, заявник [PERSON] дійсно зобов`язана обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин, і що вона з об`єктивних причин не може зареєструвати факт смерті її сина органом державної реєстрації актів цивільного стану, а тому єдиною підставою для такої реєстрації є рішення суду про встановлення саме факту смерті особи. Натомість, на обґрунтування факту смерті військовослужбовця Національної гвардії України під час виконання своїх обов`язків у зіткненні з підрозділами збройних сил ворога, нею надана копія висновку службового розслідування, яке було проведене у відповідності до Порядку проведення службових розслідувань у Національній гвардії України, під час якого повноважні особи дійшли висновку не про загибель [PERSON] , а про його зникнення безвісті [INFO] на вогневій позиції «[INFO]», розташованій на східній околиці міста Бахмута Донецької області. Як встановлено у ході судового розгляду справи, встановлення факту зникнення безвісті за особливих обставин є підставою для репатріації тіл загиблих військовослужбовців, що відбувається у відповідності до Порядку передачі та репатріації тіл (останків) осіб, загиблих (померлих) у зв`язку із збройною агресією проти України, що передбачає ідентифікацію тіл за ДНК-профілями із наступним оформлення факту смерті згідно з вимоги чинного законодавства України. Відтак, відсутність необхідних процесуальних документів, отриманих у законний спосіб, які б беззаперечно свідчили про факт смерті [PERSON] , та неможливість [PERSON] встановити цей факт у позасудовому порядку, є перешкодою задля задоволення цієї заяви. Без реєстрації у законний спосіб факту смерті [PERSON] , неможливо говорити й про встановлення факту причин його смерті, який [PERSON] вважає за необхідне встановити, виходячи з прохальної частини її заяви («приймаючи безпосередню участь в бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії Російської Федерації, перебуваючи безпосередньо в районах ведення бойових дій», проте на який не зазначає в описовій її частині, викладаючи мету звернення до суду - «для отримання свідоцтва про смерть встановленого зразка, а саме, для держаної реєстрації смерті у передбаченому законодавством України порядку, для припинення прав та обов`язків, як громадянина держави України. Натомість вказаної мети вона безперешкодно може досягнути оголосивши у судовому порядку її сина померлим, що відповідно до вищезазначених приписів статті є підставою для державної реєстрації смерті та узгоджується з наявними доказами у справі й змістом чинного законодавства. Дійсно, чинним цивільним процесуальним законодавством передбачено чотири процедури, наслідком якої є ухвалення судового рішення, на підставі якого органами державної реєстрації актів цивільного стану може бути видано свідоцтво про смерть: 1)встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (пункт 8 частини 1 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України); 2)встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісті за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (пункт 9 частини 1 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України); 3)встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (стаття 317 Цивільного процесуального кодексу України); 4)визнання фізичної особи померлою (статті 305 - 309 Цивільного процесуального кодексу України). Зокрема, частини 2 - 4 статті 46 Цивільного кодексу України чітко обумовлюють, що фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців. Фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це. Фізична особа, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припустити її загибель від певного нещасного випадку або у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена померлою від дня її вірогідної смерті. Порядок оголошення фізичної особи померлою встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України. Подія, яка слугує [PERSON] підставою задля звернення до суду із цією заявою сталася [INFO], тобто на час розгляду справи судом сплинуло більш, ніж встановленні вищезазначеною нормою права шість місяців. Крім цього, як чітко та безумовно вказує Верховний Суд у своїй правозастосовній практиці, викладеній як найвищим судом у системі судоустрою України, що, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями), забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме: в постанові Верховного суду, прийнятій у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 29.03.2023 року в межах справи з єдиним унікальним № 753/8033/22 (провадження № 61-1428св23), а саме: підставою для встановлення факту смерті є підтвердження доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. Доказами, що підтверджують факт смерті особи в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, зокрема, можуть бути: -письмові докази; -речові докази (звуко- і відеозаписи); -висновки експертів; -копії лікарського свідоцтва, довідки про смерть; -пояснення свідків, що можуть підтвердити ті обставини, на які посилається заявник; -довідки з військкомату або від командира військової частини (у випадку загибелі військовослужбовців); -заяви до правоохоронних органів про зникнення особи, в тому числі в обставинах, що загрожували їй смертю. Як зазначалось вище, згідно із частиною 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відтак, у разі загибелі військовослужбовця, пріоритетним є довідки з військкомату або від командира військової частини. В нашому випадку військовою частино було проведено службове розслідування відносно [PERSON] , за наслідками якого, незважаючи на пояснення його побратимів, встановлено не загибель військовослужбовця, а зникнення його безвісті за особливих обставин [INFO], що мали місце під час виконання ним бойового завданні на східній частині міста Бахмут Донецької області. Статтею 55 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року Законом № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частин 1 та 2 статті 124 Основного Закону нашої держави делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Рішенням Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997 року (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) визначено, що частину 2 статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Зміни до Конституції України, запроваджені Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» № 1401-VIII від 02.06.2016 року, не призводять до втрати значення наведеного Рішення Конституційного Суду України у контексті права на доступ до суду. Також, Конституційний Суд України у своєму рішенні № 8-рп/2002 від 07.05.2002 року (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) визначив, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право, а за змістом частини 2 статті 4 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Окрім того, приписи положення 4 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477 від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) покладають на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, учинену 04.11.1950 року Високими Договірними Сторонами в Римі і ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, та Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Таким чином, наведені зобов`язання вимагають від нашої держави обов`язкового вживання судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав своїх громадян, зокрема, заявника. А тому, ухвалюючи це рішення та оцінюючи докази, суд ураховує практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права та керується рішеннями Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Лоізіду проти Туреччини» ("Loizidou v. Turkey") від 18.12.1996 року, «Кіпр проти Туреччини» ("Cyprus v. Turkey" від 10.05.2001 рок), а також проти Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Молдови та Росії» ("Mozer v. the Republic of Moldova and Russia") від 23.02.2016 року, "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін. Крім того, суд ураховує й висновки Європейського суду з прав людини, викладені ним у справі «Краска проти Швейцарії» від 19.04.1993 року, зокрема, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань та доказів, поданих сторонами. Тому, враховуючи наведене, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, суди у такій категорії справ мають брати до ваги докази у всій їх сукупності. Отже, згідно із змісту Висновку службового розслідування по факту зникнення безвісті штаб-сержанта [PERSON] побратими цього військовослужбовця [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтвердили ймовірність загибелі особи, проте подія смерті у встановленому законом порядку не зафіксована, навпаки, за результатами службового розслідування підтверджений саме факт зникнення [PERSON] безвісті [INFO]. Також керівництвом військової чистини виконані вимоги Порядку проведення службових розслідувань у Національній гвардії України, воно проведене із дотримання певних процедур, зроблено висновок про безвість відсутність [PERSON] за особливих обставин та надіслані матеріали до правоохоронних органів. Крім того, чинним законодавством встановлена процедура репатріації тіл загиблих, які є безвісті відсутні, встановлення особи за допомогою днк-профілів та реєстрація смерті на підставі відповідної документації професіоналів, якими у процесуальний спосіб фіксується подія і факт смерті військовослужбовця. Ураховуючи наведене, суд, ухвалюючи рішення, вважає, що [PERSON] є належним заявником, так як від встановлення факту смерті [PERSON] залежить виникнення її особистих чи майнових прав як рідної матері військовослужбовця, проте чинним законодавством передбачений інший порядок захисту її прав та законних інтересів задля досягнення мети, яку вона вказує, звертаючись до суду із цією заявою, а також нею не доведено належним чином, що вона не має іншої можливості одержати у державному органі реєстрації актів цивільного стану документ (свідоцтво про смерть), який посвідчує факт, що має юридичне значення, а саме: факт смерті її рідного сина на території, на який введено воєнний стан. Натомість, суд розуміє і повністю дотримується висновків щодо застосування норми права, що викладені у постанові Верховного суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, прийнятій 05.12.2022 року у межах справи з єдиним унікальним № 490/6057/19-ц (провадження № 61-18514сво21), а саме те, що встановлення факту, що має юридичне значення, щодо загибелі військовослужбовця під час захисту Батьківщини внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України можливе лише у судовому порядку, якщо заявник бажає за необхідне встановити причинно-наслідковий зв`язок між смертю військовослужбовця та військовою агресією, так як законодавець не визначив іншого, позасудового способу його встановлення. Натомість такої мети заявник у своїй заяві не зазначає, хоча відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки породжує правові наслідки лише для заявника, а саме: отримання загиблим статусу жертви міжнародного збройного конфлікту з подальшим отриманням членами сім`ї загиблого допомоги від гуманітарних організацій та можливості звернення членів сім`ї загиблого до міжнародних судів із відповідними вимогами. Враховуючи викладене, на підставі аналізу вищезазначеного, суд впевнився, що заява [PERSON] з огляду на зміст її мети підсудна цьому суду, проте не є досить повно обґрунтованою, не містить в певній мірі достатніх доказів, які б беззаперечно свідчили про подію смерті [PERSON] , а тому у її задоволені слід відмовити, оскільки нею у законний спосіб не доведено наявність саме факту смерті військовослужбовця, а також те, що не існує іншого, окрім судового, порядку його встановлення, та його визнання не пов`язане з вирішенням спору про право. У відповідності із приписами частини 7 статті 294 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати не відшкодовуються, й оскільки на підставі пункту 21 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI від 08.07.2011 року (зі змінами та доповненнями) у справах за заявами про встановлення факту народження або смерті, поданих у зв`язку із воєнним станом, надзвичайним станом, збройною агресією, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру, заявники звільняються під час розгляду справи в усіх судових інстанціях від сплати судового збору, судові витрати по справі згідно з положеннями статті 141 вище наведеного кодифікованого закону України слід компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed