Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Чернівці із позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: приватний нотаріус Чернівецького нотаріального округу Паленчук Л.М. про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Подану позовну заяву обґрунтовує тим, що 17.11.2021 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі продажу об?єкту нерухомого майна, а саме, квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що перебувала у хороших відносинах з батьками відповідачки. Вважала, що підписує договір про довічне утримання, а ніяк не про продаж квартири. Зазначає, що не мала наміру відчужувати своє єдине житло, на час підписання вказаного договору перебувала у дуже важкому стані ще не одужила від хвороби корона вірусу. Більше того зазначає, що будь яких коштів від вказаного продажу не отримувала. Вказаний договір укладено під впливом обману та вчинено під впливом тяжкої для позивача обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалась. Позивач зазначає, що вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. На підставі викладеного позивач просить визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 17.11.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу Паленчук Л.М., зареєстрований в реєстрі № 1752 - недійсним. Від нотаріуса Чернівецького нотаріального округу Паленчук Л.М., надійшла заява, відповідно до якої остання вказує про те, що не погоджується із позовною заявою. Посвідчуючи спірний договір, нотаріусом ніяких підозр відносно того, що позивач страждає на психічний розлад, який може вплинути на здатність усвідомлення дій та керувати ними, у неї не виникло. Перед посвідченням вказаного договору нотаріусом було виконано усі вимоги, що встановлені законом, а відтак вважає свої дії правомірними. Крім того, звертає увагу суду на те, що у даному випадку дії позивачки, яка відчужила належну її на праві власності квартиру шляхом укладення та нотарільного посвідчення договору купівлі продажу де нотаріусом їй було роз`яснено всі істотні умови та наслідки такого правочину, де позивачкою було особисто прочитано та підписано зазначений договір, а потім, більше ніж через рік така позивачка подала позов до суду. Відтак доводи позивачки про її необізнаність зі змістом підписаних документів юридичну неграмотність та хворобливий стан є безпідставними та необґрунтованими. Адже особа, укладаючи та підписуючи такий договір як договір купівлі-продажу має проявляти розумну обачливість і ознайомитися зі змістом зазначених документів перед підписанням. Просить у задоволенні позову відмовити. Від представника [PERSON] який діє в інтересах відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив у задоволенні позову [PERSON] відмовити. З підстав, що позивач виявила бажання продати квартиру належну їй на праві власності. Позивач [PERSON] отримала грошові кошти за продаж квартири у розмірі 353 800 грн., про що вказано у п. 7 договору купівлі-продажу квартири. Підписанням вказаного договору [PERSON] підтвердила проведення з нею повного розрахунку за продану квартиру в повному обсязі та відсутність з її боку будь-яких претензій фінансового характеру щодо покупця. Факт передання коштів [PERSON] підтверджується сплатою збору з операції придбання нерухомого майна в сумі 3538,00 грн. відповідно до квитанції від 19.11.2021 року. У разі не погодження позивачем із ринковою оцінкою, остання мала змогу оскаржити висновок оцінювача. Перебування позивача [PERSON] під впливом тяжкої обставини (хвороби) заперечує категорично. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівців від 09.01.2023 року відкрито провадження, призначено справу до розгляду в порядку загального провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівців від 25.04.2023 року від приватного нотаріуса Чернівецького нотаріального округу Паленчук Л.І. витребувано належним чином завірену копію нотаріальної справи за посвідченим договором купівлі - продажу квартири укладений між [PERSON] та [PERSON] 17.11.2021 року, зареєстрованого в реєстрі № 1752. В судовому засіданні представник позивача та позивач підтримали позовну заяву, просили задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав відзив та заперечував позовні вимоги просив у задоволені позовної заяви відмовити. Приватний нотаріус Чернівецького нотаріального округу Паленчук Л.М. у своїй заяві про надання пояснень, просила проводити розгляд справи у її відсутність. Вислухавши вступне слово, допитавши свідка [PERSON] , вислухавши пояснення нотаріуса Паленчук Л.М., дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Обставини встановлені судом. Судом встановлено, що 17.11.2021 року [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] , про що свідчить копія договору купівлі продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу Паленчук Л.М., ( а.с 16-19), зареєстровано в реєстрі № 1752. Реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна на праві приватної власності за [PERSON] , відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ( а.с.20-21). Як вбачається з письмових матеріалів справи, 17.11.2021 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] ( покупець) укладено договір купівлі-продажу. Відповідно до копії квитанції від 19.11.2021 року [PERSON] сплатила збір з операції з придбання нерухомого майна у розмірі 3538,00 гривень. (а.с.123). Згідно п. 7 вказаного договору продаж квартири вчинено за 353 800 гривень, які продавець повністю отримала від покупця до підписання цього договору (а.с. 125). Згідно вступної частини (преамбули) договору купівлі-продажу містить дані про сторін. та зазначено, що сторони попередньо ознайомлені нотаріусом з загальними вимогами чинного законодавства. Повною мірою усвідомлють та розуміють природу цього правочину, значення своїх дій та правові наслідки, свої права та обов`язки за даним правочином. (а.с. 124). Згідно копії заяви від 17.11.2021 року [PERSON] підтвердила, що не перебуває у шлюбі, а відчужувана квартира є її особистою приватною власністю ( а.с.126). Відповідно до звіту про оцінку майна висновку про вартість об`єкту оцінки за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи у цивільній справі № 654/21 від 31.08.2021 року вказано про те, що ринкова вартість житлової квартири [ADDRESS] станом на 31.08.2021 року становила 353 800 гривень ( а.с. 131-132). Нормативно-правове обґрунтування. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Положенням п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. За правилом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.11.2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18). Підставою вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним позивач зазначає, що договір укладений під впливом помилки. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Частина 3 ст. 203 ЦК України визначає загальні вимоги до волевиявлення учасника правочину, яке повинне відповідати внутрішній волі та бути вільним від факторів, що викривляють уявлення особи про зміст правочину при формуванні її волевиявлення чи створюють хибне бачення існування та змісту волевиявлення. Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено у ст 229-233 ЦК України. Правовідносини, пов`язані із вказаними підставами визнання договору недійсним, врегульовані ч. 1 ст. 229 ЦК України, відповідно до якої, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом помилки, є саме помилка в природі правочину, а не помилка в розрахунку одержання користі від правочину. Крім цього, сторона, яка посилається на ст. 229 ЦК України, як на підставу для визнання договору купівлі-продажу недійсним, повинна довести, що фактично укладено інший правочин і досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, і що вона помилково вважала один правочин за інший, тобто допустила істотну помилку - помилку в природі правочину. Тобто, саме сторона договору повинна довести, що вона помилялася щодо правової природи правочину, що мала намір укласти інший договір. Відповідно до ст. 12, 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Всупереч наведених норм, на підтвердження того, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири [PERSON] помилялася щодо природи цього правочину і що ця помилка має істотне значення, позивач та його представник не надав суду жодних доказів. Не надано суду доказів того, що на момент укладення оспорюваного договору, [PERSON] мала намір укласти саме договір про довічне утримання (чи інший договір) та докази, які б свідчили про обговорення чи досягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов саме договору довічного утримання. Водночас, в судовому засіданні приватний нотаріус Паленчук Л.М. підтвердила, що [PERSON] завчасно звернулася до неї з приводу укладення саме договору купівлі-продажу. Окремо зазначає, що позивач зверталася за консультацією декілька разів. Їй було роз`яснено природу такого правочину та наслідки його укладення. Під час укладення оспорюваного правочину [PERSON] бажала укласти саме договір купівлі-продажу, а не інший правочин. Між сторонами не обговорювались істотні умови укладення іншого договору. Сторони дійшли згоди з усіх істотних умов саме договору купівлі-продажу. Таким чином, звернення [PERSON] до нотаріуса з приводу укладення договору купівлі-продажу, якій роз`яснено правову природу такого правочину і наслідки якого були зрозумілими, обговорення і досягнення сторонами під час укладення правочину істотних умов саме договорів купівлі-продажу, а не договору довічного утримання чи іншого, в сукупності свідчать про те, що волевиявлення позивача було вільним, відповідало її внутрішній волі і було спрямоване саме на укладення договорів купівлі-продажу, а не іншого договору. Також суд бере до уваги, що у договорі сторони визначили ціну за якою було продано вказану квартиру. У даному правочині сторони погодили, що [PERSON] зобов`язується передати предмет договору. Також визначено, що підписання договору буде свідчити про те, що розрахунок з [PERSON] за даним договором здійснений та про відсутність у продавця щодо покупця претензій майнового характеру, що стосувалось б питань оплати договору. Зазначення даних умов в договорі свідчить, що між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та спростовує доводи позивача про укладення фактично іншого правочину (договору довічного утримання). При цьому, сам факт похилого віку [PERSON] , перенесення хвороби (ковід) та відсутність у неї іншого житла, окрім спірного, що спростовується матеріалами справи не є доказом того, що при укладенні договорів купівлі-продажу особа помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. Дані обставини не є доказами і не підтверджують, що при укладенні договору мала місце помилка, яка в свою чергу має істотне значення. Також факт проживання позивача після укладення договору купівлі-продажу в квартирі та не проживання у даній квартирі відповідача жодним чином не свідчать про помилку позивача при здійсненні волевиявлення на вчинення вказаного правочину. Законодавство не встановлює вимогу про обов`язкове виселення продавця з відчуженого будинку, тобто він може і надалі проживати у цьому житлі після укладення договору купівлі-продажу, і не визначає обов`язок покупця вселитись у це помешкання, чи проживати у ньому. Вищенаведені позивачем та його представниками обставини не мають правового значення для правильного вирішення даного спору, оскільки не є підставами для визнання договору купівлі-продажу недійсними. Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, суд бере до уваги умови договорів купівлі-продажу, зокрема те, що сторони підтвердили дійсність намірів при його укладенні, укладення цього договору відповідає їхнім інтересам, волевиялення є вільним, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які стосуються договору купівлі-продажу, а також, що нотаріусом роз`яснено наслідки укладення вказаного договору, зокрема положення ст. 655 ЦК України. Також не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що їй не було відомо зміст правочину, так як не надано договір для читання, оскільки такі доводи в судовому засіданні повністю спростовані, як поясненнями представника відповідача, свідка, так і приватного нотаріуса Паленчук Л.М., котрі підтвердили, що договір купівлі-продажу наданий був сторонам, після чого був прочитаний [PERSON] та підписаний. Пояснення даних осіб є належними, достовірними, допустимими доказами, повністю узгоджуються з іншими обставинами справи, не спростовані позивачем жодними доказами, а тому суд не вбачає підстав для ненадання їм доказового значення. Не відповідають дійсним обставинам справи і не беруться до уваги пояснення позивача про те, що позивач помилилася щодо природи правочину і думала, що укладає договір довічного утримання, оскільки вони повністю спростовані поясненнями відповідача та приватного нотаріуса. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] , перед посвідченням нотаріусом оспорюваного договору купівлі-продажу давала письмову нотаріально засвідчену заяву про те, що вказане майно є її приватною власністю, в квартирі не зареєстровані малолітні неповнолітні діти, а також недієздатні чи часткового недієздатні особи. Дана обставина підтверджує, що сторони дійшли згоди по істотних умовах саме договору купівлі-продажу, а не іншого виду правочину. Наведені обставини також дають суду підстави зробити висновок, що волевиявлення позивача на укладення договору купівлі-продажу було вільним та відповідало його внутрішній волі. Таким чином, судом встановлено відсутність передбачених ст. 229 ЦК України підстав для визнання оспорюваного позивачем договору купівлі-договору недійсним. Оскільки позивач жодними належними та допустимими доказами не довів, що при укладенні договору купівлі-продажу дійсно мала місце помилка, а також, що вона має істотне значення та беручи до уваги, що дані доводи позивача повністю спростовані вищенаведеними дослідженими та перевіреними доказами, тому вимоги позивача є безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed