Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить надати дозвіл на виїзд малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] за кордон до Канади без згоди та супроводу батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON] , визначивши його тривалість з дня набрання рішенням суду законної сили до закінчення (скасування) воєнного стану в Україні. Крім того, просить надати дозвіл їй або її офіційному представникові оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , до Канади без згоди батька - [PERSON] , з дня набрання рішенням суду про дозвіл на виїзд за кордон без згоди та супроводу батька, законної сили та до закінчення (скасування) воєнного стану в Україні. Позов обґрунтовано тим, що з початком повномасштабного вторгнення рф на територію України, з метою збереження життя та здоров`я дітей вона разом з малолітніми дітьми виїхала на тимчасове проживання до Республіки Польща, де знаходяться й досі. Наразі вона знайшла можливість переїхати тимчасово до завершення воєнного стану в Україні та припинення загрози ракетних обстрілів з боку держави-агресора, до Канади. Однак, для виготовлення дозвільних документів на виїзд дітей до Канади потрібна згода другого з батьків, а саме відповідача, або ж відповідне судове рішення. Відповідач спілкування з дітьми не підтримує, ними не цікавиться, коштів на їх утримання не надає. На її прохання надати відповідний нотаріально засвідчений дозвіл, вона отримує відмову відповідача, яка не обґрунтовується жодними логічними фактами, та зводиться до констатації ним факту наявності неприязних відносин між сторонами, та як наслідок - незгоди його з її проханням забезпечити дітям спокійне та безпечне середовище проживання за межами України, тимчасово до стабілізації ситуації в державі постійного місця проживання дітей. Вважає, що така поведінка відповідача суперечить інтересам їх доньок, та що інтересам дітей відповідатиме тимчасове їх перебування за межами України у Канаді. Ухвалою суду від 26.05.2023 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, призначено підготовче засідання. В порядку статті 178 ЦПК України відповідачеві надано строк для подання відзиву на позов. Відповідачем до суду направлено в відзив, в якому останній повністю заперечує проти задоволення позову. На обґрунтування своєї позиції посилається на те, що позивач разом з дітьми з березня 2022 року перебуває закордоном, він регулярно направляє поштовими переказами їй кошти на утримання дітей, позивачка не зазначає мети виїзду на значний проміжок часу до Канади разом з дітьми, не вказала де саме (адреса) вона буде проживати з дітьми, яку школу останні будуть відвідувати, та чи будуть вони забезпечені медичною страховкою, не врахувала клімат Канади та те, чи буде дітям комфортно в таких умовах. Вказує, що перебування дітей за кордоном у невизначених країнах перешкоджатиме йому, як батьку, приймати участь у житті дітей, спілкуванні з дітьми та позбавить його можливості здійснювати свої обов`язки. В задоволенні позовних вимог просив відмовити повністю. В судове засідання сторони не з`явилися, про дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані докази в їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 26.12.2012 року сторони зареєстрували шлюб, про що Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції 26.12.2012 року складено актовий запис № 931. [INFO] у сторін народилися доньки - [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 23.10.2013 року та серії [NUMBER] від 23.10.2013 року . Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 26.06.2015 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Квартального комітету № 3 Подільського району м. Кропивницького від 14.07.2021 року № 268. У зв`язку із введенням воєнного стану в Україні, з метою збереження життя та здоров`я дітей позивач разом з малолітніми дітьми виїхала на тимчасове проживання за межі України, що не заперечується відповідачем. З позовної заяви вбачається, що позивач з дітьми тимчасово проживає у Республіці Польща. Позивач в інтересах дітей бажає тимчасово виїхати до Канади, на період до закінчення воєнного стану в Україні. Для виготовлення дозвільних документів на виїзд дітей до вказаної держави потрібна згода другого з батьків, а саме відповідача. У своєму відзиві відповідач заперечує проти виїзду дітей до Канади разом з позивачем, вважаючи, що таким чином будуть порушені його права на піклування про них та спілкування з дітьми. В свою чергу позивач стверджує, що в інтересах дітей буде забезпечення їм спокійного та безпечного середовища та тимчасового проживання за межами України, до стабілізації ситуації в державі постійного місця проживання дітей. У Канаді, куди бажає тимчасово вивезти дітей позивач вже тимчасово проживають знайомі родини, доньки сторін з ними активно контактують. Дівчата адаптувалися до проживання за кордоном, наразі активно вивчають англійську мову для спокійного спілкування з однолітками. [PERSON] та [PERSON] дистанційно навчаються у Комунальному закладі «Гірнича гімназія Кропивницької міської ради», що підтверджується довідкою від 24.01.2023 року № 05.1-02/26. З позовної заяви вбачається, що, діти проживають в орендованому житлі у м. Освенцем, за адресою: [ADDRESS] . Житло складається з двох кімнат, перебуває у користуванні позивача на підставі договору найму житла. Відповідачем вказані обставини не спростовані. В Канаді позивач з дітьми тимчасово планує перебувати у штаті Онтаріо. Нормами статтей 141, 150, 153, 155 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя (04.07.2018 року справа № 712/10623/17 Велика Палата Верховного Суду ). Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11.07.2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Суд враховує, що діти після припинення спільного проживання сторонами, проживають з матір`ю, яка забезпечує їм повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; діти тривалий час провели за межами України, де вони почуваються безпечно, та забезпечені усім необхідним. Виходячи з наявності постійної загрози для життя та здоров`я дітей в Україні, у зв`язку з військовою агресією рф, а також узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд приходить до висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей з матір`ю до Канади до скасування (закінчення) воєнного стану в Україні, відповідатиме найкращим інтересам дітей. При цьому суд критично ставиться до посилань відповідача на те, що його права на спілкування з дітьми, піклування про них будуть порушені, у разі надання судом дозволу на їх тимчасовий виїзд з країни Польща до Канади. Так, у відзиві відповідач зазначає про те, що йому відомо, що з березня 2022 року діти проживають за межами України, при цьому, посилаючись на вчинення позивачем перешкод йому у спілкуванні з дітьми, жодних доказів наявності таких перешкод не надає. Крім того, відповідач не позбавлений права звернутися до суду за захистом своїх прав на піклування про дітей, та спілкування з ними, у разі якщо він вважає що вони порушені будь-якою особою. Інші заперечення відповідача суд також не приймає до уваги, адже позивачем у позові зазначено провінцію та країну тимчасового перебування дітей - Онтаріо, Канада, строки - до закінчення (скасування) воєнного стану, та мету виїзду їх закордон - забезпечення дітям спокійного та безпечного середовища проживання за межами України, тимчасово до стабілізації ситуації в державі постійного місця проживання дітей, в державі Україна. Суд наголошує, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким вона проживає та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини. В даному конкретному випадку суд приходить до висновку, що забезпечення безпеки життю та здоров`ю дітей має пріоритетне значення над забезпеченням права відповідача реалізовувати своє батьківське право на надання дозволу чи відмови у наданні дозволу на тимчасовий виїзд за кордон доньок [PERSON] та [PERSON] . Забезпечити відповідачеві можливість виконання ним обов`язків, реалізації ним батьківських прав, зокрема але не виключно, права на безперешкодне спілкування, можливо й іншими правовими механізмами, як от організація чи забезпечення ефективного здійснення прав доступу в порядку, визначеному Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Абзацом тринадцятим п. 2-3 Правил перетинання державного кордону громадянами України визначено, що виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону. При цьому в разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану рішення щодо надання дозволу на виїзд за межі України особі чоловічої статі, яка супроводжує дитину, яка не досягла 16-річного віку, приймається з урахуванням приналежності супроводжуючої особи до переліку категорій осіб, які звільнені від військової служби та мобілізації, за наявності у неї підтвердних документів. На даний час позивач з дітьми перебуває у Республіці Польща, не має перешкод у перетині кордону з Україною, однак не може оформити дозвільні документи для виїзду дітей з Польщі до Канади, та не може виготовити відповідні дозвільні документи, що стосуються дітей, через відсутність на це згоди відповідача. З урахуванням викладеного, тимчасовий виїзд малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] за кордон до країни Канада на строк до закінчення (скасування) в Україні воєнного стану у супроводі матері, за відсутності згоди батька - Відповідача по справі, та надання на вказане дозволу суду, відповідатиме якнайкращим інтересам дітей. Визначена тривалість періоду перебування дітей за кордоном, який буде починатися з дати набрання рішенням у даній справ законної сили і закінчуватиметься датою закінчення (скасування) воєнного стану в Україні, узгоджується з нормами законодавства України та висновками ВП ВС у постанові від 04.07.2018 року у справі № 712/10623/17. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, а тому стягненню на користь позивача з відповідача підлягають судові витрати в сумі 2 147,20 грн. На підставі викладеного і

Outcome: approved