Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів на утримання дитини. В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що з 14.04.2007 року у неї з відповідачем народилась донька: [PERSON] , яка проживає та перебуває на її утриманні. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22.10.2019 змінено розмір аліментів, які стягуються з [PERSON] на її користь на утримання дитини. Відповідач на той час не працював, тому було прийнято рішення про стягнення з нього фіксованого розміру в сумі 1500 грн. щомісячно до повноліття доньки. На думку позивача, оскільки [PERSON] проходить військову службу у військовій частині [NUMBER] в [ADDRESS] та отримує постійний дохід, позивач вважає, що він має можливість сплачувати аліменти у розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу) з дня подачі позову і до повноліття дитини. Сторони в судове засідання 07.06.2023, 06.07.2023, 26.07.2023 не з`явилися, були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи. Позивач у позовній заяві просить про розгляд справи у її відсутність. Невирішених клопотань не має Судом вживалися заходи для повідомлення відповідача про день, час та місце розгляду справи, шляхом направлення позову з додатками та повісток-повідомлень ,як на адресу місця реєстрації так і до В/Ч [NUMBER] на яку вказував позивач. Проте кореспонденція повернута до суду з відміткою, що "адресат відсутній за вказаними адресами". У постанові Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 757/15603/19 наведено позицію, що у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням, зокрема на відсутність за вказаною адресою, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії, а повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки . Верховний Суд у постановах від 13 листопада 2020 року у справі № 359/5348/17 (провадження № 61-18620св19), від 08 грудня 2021 року у справі № 369/10161/19 (провадження № 61-3468св21) зазначив, що якщо сторони чи їх представники, чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони чи її представника, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні Суд вважає, що наявних у справі матеріалів у цій справі, достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, та не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Вивчивши позовну заяву та долучені до неї докази, суд встановив наступні обставини та відповідно них визначив правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] - є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] (а.с. 7). Позивач разом з дитиною фактично проживають за адресою: [ADDRESS] , про що свідчать довідки з від 26.09.2022 №1827-5002169288 та №1827-5002169118 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с. 8-9). Відповідач відповідно до довідки ВОМІРМП УДМС України в Житомирській області від 05.05.2023, зареєстрований: [ADDRESS] ( 15). Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22.10.2019 року у справі №285/2563/19 з [PERSON] стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 1500,00 грн. щомісячно до досягнення дочкою повноліття (а.с. 10). 20.04.2023 постановою державного виконавця у виконавчому провадженні № 60947931 звернуто стягнення на доходи боржника [PERSON] на підставі виконавчого листа №285/2563/19 від 22.11.2019, його заборгованість за аліментами станом 01.04.2023 складає 20673,00 грн (а.с.11) Таким чином суд встановив, що між сторонами існує спір з приводу розміру аліментів, що необхідні на утримання неповнолітньої дитини, що регулюється нормами Сімейного Кодексу України. Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного. Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За змістом частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно зі статтями 150, 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною другою статті 182 СК України у редакції Закону України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з частиною першої статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням зміни матеріального становища платника аліментів є зміна доходів, витрат, активів тощо. . Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (абзац другий частини третьої статті 181 СК України). Судом встановлено, що сторони по справі - є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] (а.с. 7). З [PERSON] стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] (16 років), у твердій грошовій сумі в розмірі 1500,00 грн. щомісячно до досягнення дочкою повноліття (а.с. 10) Позивач стверджує, що відповідач на той час не працював, тому було прийнято рішення про стягнення з нього фіксованого розміру в сумі 1500 грн. щомісячно до повноліття доньки. На думку позивача, наразі [PERSON] проходить військову службу у військовій частині [NUMBER] в [ADDRESS] та отримує постійний дохід, позивач вважає, що він має можливість сплачувати аліменти у розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу) з дня подачі позову і до повноліття дитини. Станом на день розгляду справи мінімальний гарантований розмір аліментів становить: для дітей віком від 6 до 18 років - 1416,50 грн, з відповідача за рішенням суду стягується 1500,00 грн Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності-достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Позивач з клопотанням про витребовування доказів ( відомостей про доходи [PERSON] ) в порядку ст.84 ЦПК України до суду не звертався. Разом з тим і не надав доказів, що матеріальне становище відповідача змінилося, що він працюєта отримує дохід. Враховуючи те, що позивачем заявлено вимогу про зміну способу стягнення аліментів на утримання однієї дитини з фіксованого розміру на частку від доходу відповідачв в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, однак не надано доказів зміни матеріального стану відповідача (що він їх взагалі має), що відповідно до ч.1 ст.192 СК України є обов`язковим,суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову. При цьому рішення про відмову в позові не перешкоджає повторному зверненню до суду за наданні доказів, що свідчать про зміну матеріального стану відповідача. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed