Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06.06.2018 між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про співпрацю, який полягав в інвестуванні [PERSON] грошової суми у розмірі 336 000,00 доларів США у сферу встановлення, експлуатації та надання для публічного оплатного використання зарядних станцій для електромобілів. 30.01.2019 сторони вирішили припинити укладений договір шляхом підписання додаткової угоди, якою було встановлено обов`язок [PERSON] та [PERSON] сплатити на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 400 000,00 доларів США. В наступному, [PERSON] та [PERSON] частково було виконано свої грошові зобов`язання, проте на момент подачі позову сума боргу, що залишилась не сплаченою складає 148 400,00 доларів США, у зв`язку із чим позивач звернувся із вказаним позовом до суду. Також позивач просив стягнути з відповідачів на свою користь суму процентів за користування коштами та суму пені. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 07.07.2021 справу передано за підсудністю на розгляд Шевченківського районного суду м. Києва. У жовтні 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.10.2021 матеріали позову передані на розгляд судді Мальцева Д.О. Ухвалою суду від 07.10. 2021 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. 10.12.2021 на адресу суду від позивача надійшла заява на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху. 14.01.2022 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва відкрито провадження, справу призначено до розгляду за правилами позовного провадження в загальному порядку. У жовтні 2022 року до суду від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач просив здійснювати подальший розгляд справи №752/15794/21 в межах наступних позовних вимог: стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] суму заборгованості у розмірі 253 146,69 дол. США, з яких основних основний борг: 148 400 дол. США, сума 3%: 13 026,67 дол. США, сума пені: 91 720,02 дол. США. 10.04.2023 до суду надійшла заява позивача [PERSON] , в якій позивач просив: залишити без розгляду позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , про стягнення суми заборгованості, в частині позовних вимог до [PERSON] 12.04.2023 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва було задоволено заяву позивача та залишено без розгляду позовну заяву [PERSON] в частині позовних вимог до [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24.05.2023 у справі було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Представник позивача направив до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримав, справу просив розглянути за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату місце та час судового розгляду був повідомлений належним чином. Відзив не надав. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК України). За таких обставин, з урахуванням положень ст.ст. 223, 280 ЦПК України, суд ухвалює проводити розгляд у заочному порядку за відсутності відповідача, на підставі наявних в справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 06.06.2018 між [PERSON] (Сторона-1), [PERSON] (Сторона-2) та [PERSON] (Сторона-3) було укладено договір про співпрацю, відповідно до п. 1 якого Сторони досягнули домовленостей щодо спільного здійснення господарської діяльності у сфері встановлення, експлуатації та надання для публічного оплатного використання зарядних станцій для електромобілів. Пунктом 3 договору зазначено, що правовими передумовами для організації взаємовідносин Сторін у сфері діяльності є досягнення домовленостей в межах наданої Стороною-2 та Стороною-3 бізнес-пропозиції і прийняття такої пропозиції Стороною-1. Зміст пропозиції, визначеної у пункті 3 цього договору, полягав в інвестуванні Стороною-1 грошової суми в розмірі 336 000,00 доларів США у сферу встановлення, експлуатації та надання для публічного оплатного використання зарядних станцій для електромобілів. Строк, на який надавались інвестиції, складав 1095 днів. Інвестиції підлягали поверненню в повному обсязі разом із сумою процентів на 1095-й день з дати їх внесення (п.п. 3.2 п. 3 договору). Факт внесення інвестицій підтверджується оформленим між Сторонами актом внесення інвестицій (приймання-передачі коштів) від 08.06.2018. 30.01.2019 між Стороною-1, Стороною-2 та Стороною-3 було укладено додаткову угоду №1 про припинення договору про співпрацю 06.06.2018. Згідно п. 1 додаткової угоди №1 Сторони домовилися припинити укладений між ними Договір з 30.01.2019. Відповідно до п. 2 додаткової угоди №1 Сторони погодили, що у зв`язку з припиненням договору, Стороною-2 та Стороною-3 мають бути виплачені грошові кошти у сумі 400 000,00 доларів США на користь Сторони-1 за графіком, передбаченим п. 2 додаткової угоди №1. 05.04.2019 між Стороною-1, Стороною-2 та Стороною-3 було укладено акт повернення коштів за додатковою угодою №1 від 30.01.2019. Пунктом 1 Акту передбачено, що Сторона-2 та Сторона-3 передали, а Сторона-1 прийняв частину грошових коштів у відповідності до додаткової угоди №1. Пунктом 2 Акту передбачено, що розмір повернутої Стороною-2 та Стороною-3 і прийнятої Стороною-1 частини суми коштів за додатковою угодою №1 складає 106 000,00 доларів США. Вказана сума коштів була повернута [PERSON] у вигляді передачі права власності на автомобіль марки Тесла. З урахуванням пунктів 1 та 2 Акту сторони встановили, що розмір грошових коштів, які залишилися не виплаченими та підлягають виплаті Стороною-2 та Стороною-3 на користь Сторони-1 за додатковою угодою №1 після підписання сторонами цього Акту, склав 278 000,00 доларів США. 20.08.2019 між сторонами було укладено додаткову угоду №2, якою передбачили, що на момент укладення цієї угоди, Сторона-2 та Сторона-3 повернули Стороні-1 грошові кошти у розмірі 142 000,00 доларів США. Пунктом 2 додаткової угоди №2 Сторони погодили, що сума грошових коштів, що не була повернута та підлягає виплаті Стороною-2 та Стороною-3 на користь Сторони-1 за Договором складає 258 000,00 доларів США Пунктом 3.1. додаткової угоди визначено, що Сторона-2 та Сторона-3 передають Стороні-1 грошові кошти в розмірі 58 000,00 доларів США в день підписання цієї додаткової угоди. При цьому, пунктом 3.2 додаткової угоди №2 передбачено, що грошові кошти в розмірі 50 000,00 доларів США Сторона-2 та Сторона-3 повинні передати Стороні-1 в строк по 30 вересня 2019 року. Пунктом 3.3. додаткової угоди №2 Сторони домовились, що після виконання Стороною-2 та Стороною-3 пунктів 3.1 та 3.2 цієї додаткової угоди, залишок грошових коштів у сумі 150 000,00 доларів США виплачується Стороні-1, починаються з 01.10.2019 за графіком, передбаченим п. 4 додаткової угоди. При цьому, пунктами 3,4 додаткової угоди №2 сторони визначили, що повернення грошових коштів в сумі 150 000,00 доларів США здійснюється під виплату Стороною-2 та Стороною-3 на користь Сторони-1 процентів за користування чужими грошовими коштами в розмірі 2% на місяць від суми залишку - неповернутих (невиплачених) Стороні-1 коштів за кожен місяць користування грошовими коштами, за наступним графіком: 10 000,00 доларів США та суму процентів у розмірі 3 000,00 доларів США по 10 жовтня 2019 року, 10 000,00 доларів США по та суму процентів у розмірі 2 800,00 доларів США по 10 листопада 2019 року, 10 000,00 доларів США та суму процентів у розмірі 2 600,00 доларів США по 10 грудня 2019 року, 10 000,00 доларів США та суму процентів у розмірі 2 400,00 доларів США по 10 січня 2020 року, 10 000,00 доларів США та суму процентів у розмірі 2 200,00 доларів США по 10 лютого 2020 року, 10 000,00 доларів США та суму процентів у розмірі 2 000,00 доларів США по 10 березня 2020 року, 10 000,00 доларів США та суму процентів у розмірі 1 800,00 доларів США по 10 квітня 2020 року, 10 000,00 доларів США та суму процентів у розмірі 1 600,00 доларів США по 10 травня 2020 року, 10 000,00 доларів США та суму процентів у розмірі 1 400,00 доларів США по 10 червня 2020 року, 10 000,00 доларів США та суму процентів у розмірі 1 200,00 доларів США по 10 липня 2020 року, 10 000,00 доларів США та суму процентів у розмірі 1 000,00 доларів США по 10 серпня 2020 року, 10 000,00 доларів США та суму процентів у розмірі 800,00 доларів США по 10 вересня 2020 року, 10 000,00 доларів США та суму процентів у розмірі 600,00 доларів США по 10 жовтня 2020 року, 10 000,00 доларів США та суму процентів у розмірі 400,00 доларів США по 10 листопада 2020 року, 10 00,00 доларів США та суму процентів у розмірі 200,00 доларів США по 10 грудня 2020 року. Відповідно до п. 6 додаткової угоди, у випадку прострочення Стороною-2 та/або Стороною-3 строку повернення (виплати) на користь Сторони-1 грошових коштів за цією додатковою угодою на один і більше календарних днів, зобов`язання Сторони-2 та Сторони-3 з виплати Стороні-1 повної суми залишку грошових коштів та процентів за користування чужими коштами вважаються такими, що настали з першого дня порушення строку. Виходячи з цього Сторона-2 та Сторона-3 зобов`язані повернути всю суму залишку грошових коштів та виплатити проценти за користування чужими грошовими коштами, протягом наступних сорока восьми годин, відлік яких розпочинається з першого дня строку повернення (виплати) грошових коштів на користь Сторони-1 за цією додатковою угодою. Пунктом 9 додаткової угоди визначено, що за неналежне виконання або невиконання своїх грошових зобов`язань Сторона-2 та/або Сторона-3 сплачує Стороні-1 пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день невиконання або неналежне виконання таких зобов`язань. Пеня підлягає стягненню за весь період прострочення до моменту повного повернення грошових коштів. На виконання договірних зобов`язань за додатковою угодою №2 Стороною-2 та Стороною-3 було оплачено на користь Сторони-1 грошові кошти у розмірі 133 600,00 доларів США, при цьому, платіж який підлягав оплаті 10.11.2019 було проведено не повністю: з належним до сплати 12 800,00 доларів США було оплачено лише 12 600,00 доларів США. Після 10.11.2019 будь-яких інших виплат [PERSON] та [PERSON] не здійснювалось. Відтак, враховуючи пункт 6 додаткової угоди №2, [PERSON] та [PERSON] порушили свої договірні зобов`язання та повинні були сплатити повністю суму до 13.11.2019. Сума, що залишилась несплаченою складала 148 400,00 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Судом встановлено, що відповідно до пунктів 3.3 та 4 додаткової угоди №2, сума боргу складає 130 000,00 доларів США. При цьому, згідно пунктів 3.4 та 4 додаткової угоди №2 сума процентів за користування чужими коштами за період з 11.11.2019 по 10.12.2020 складає 18 200,00 доларів США. Також, в силу пунктів 3.4 та 4 додаткової угоди №2 за період з 11.10.2019 по 10.11.2019 сума процентів за користування чужими коштами складає 200,00 доларів США. З огляду на зазначене, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу у розмірі 148 400, 00 доларів США є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд, перевіривши розрахунок 3 % річних, наданий позивачем, дійшов висновку, що вимога в частині стягнення грошових коштів у розмірі 13 026,67 доларів США, також є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пунктом 9 Додаткової угоди №2 від 20.08.2019 визначено, що за неналежне або невиконання своїх грошових зобов`язань Сторона-2 та/або Сторона-3 сплачує Стороні-1 пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день невиконання або неналежне виконання таких зобов`язань за весь період прострочення до моменту повного повернення грошових коштів. Суд, перевіривши розрахунок пені, наданий позивачем, дійшов висновку, що вимога в частині стягнення грошових коштів у розмірі 91 720,02 доларів США також є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Положеннями ч. 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При цьому, відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу у загальному розмірі: 253 146,69 доларів США, з яких основний борг: 148 400,00 доларів США, сума 3%: 13 026,67 доларів США, сума пені: 91 720,02 доларів США - є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 12 405,00 грн.

Outcome: approved