Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що 15.07.2006 року між позивачем та відповідачкою було зареєстровано шлюб. За час шлюбу, за спільні кошти та спільними зусиллями подружжям було набуто: трикімнатна квартира, загальною площею 101,9 кв.м., житловою площею 57,4 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Титульним власником вказаної квартири є відповідачка на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно №49239624 від 07.12.2015 року, орієнтована вартість якої становить 5 600 000 грн.; автомобіль марки «MITSUBISHI PADJERO/MONTERO SPORT», 2011 року, чорного кольору д.н.з. [NUMBER] , вказаний автомобіль зареєстрований 11.11.2011 на ім`я [PERSON] , вартість якого становить 538 130,75 грн.; автомобіль марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2013 року, білого кольору д.н.з. [NUMBER] , право власності на який 11.07.2017 року зареєстровано на ім`я [PERSON] вартість якого становить 417 408,60 грн.. В червні 2022 року [PERSON] звернулася до Роменського міськрайонного суду Сумської області з позовом про розірвання шлюбу. У зв`язку з цим виникла необхідність поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, згідно вимог якого просить визнати за ним право власності на: частину трикімнатної квартири, загальною площею 101,9 кв.м., житловою площею 57,4 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; автомобіль марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2013 року, білого кольору д.н.з. [NUMBER] , визнати за відповідачкою право власності на: частину трикімнатної квартири, загальною площею 101,9 кв.м., житловою площею 57,4 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , автомобіль марки «MITSUBISHI PADJERO/MONTERO SPORT», 2011 року, чорного кольору д.н.з. [NUMBER] , стягнути в якості компенсації вартості частки у спільному майні 60 361,00грн. та суму понесених судових витрат. Ухвалою судді від 29.08.2022 року вищевказану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків. Ухвалою судді від 06.09.2022 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Відповідачка в свою чергу скористалася правом на звернення до суду із зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. Згідно вимог позовної заяви позивачка просила суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя гаражний бокс [NUMBER] ряд № [NUMBER] ділянка [ADDRESS] ; визнати за позивачкою частину гаражного боксу [NUMBER] ряд № [NUMBER] ділянка [NUMBER] , загальною площею 42,4 кв.м., ГК, розташованого за адресою: [ADDRESS] , визнати за відповідачем частину гаражного боксу [NUMBER] ряд № [NUMBER] ділянка 1, загальною площею 42,4 кв.м., ГК, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ухвали, внесеної до протоколу судового засідання від 22.11.2022 року було прийнято зустрічну позовну заяву до спільного розгляду. Відповідно до ухвали, внесеної до протоколу судового засідання від 07.02.2023 року, вирішено закрити підготовчий розгляд справи та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні встановивши загальний порядок дослідження доказів. Представник позивача (за первісним позовом) - [PERSON], вимоги первісної позовної заяви підтримав, просив суд про її задоволення, зустрічний позов визнав. Представник відповідачки (за первісним позовом) - [PERSON] вимоги зустрічної позовної заяви підтримала, просила суд про її задоволення, одночасно зазначила, що вони не заперечують щодо задоволення первісного позову, однак вважає, що визначена вартість автомобіля позивачем за первісним позовом завищена та просила суд врахувати наданий ними звіт і відмовити у стягненні різниці у вартості автомобілів. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи дійшов наступних висновків. Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Судом встановлено, що 15.07.2006 року року між сторонами було зареєстровано шлюб, який надалі Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 08 липня 2022 року № 585/1065/22, було розірвано. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно квартира за [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві приватної власності, свідоцтво видане Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль «MITSUBISHI PADJERO/MONTERO SPORT», 2011 року, чорного кольору д.н.з. [NUMBER] , був придьаним в період шлюбу сторін у справі та зареєстрований за [PERSON] . Згідно копії звіту про оцінку транспортного засобу № 47_8579, наданого позивачем, середня ринкова вартість автомобіля «MITSUBISHI PADJERO/MONTERO SPORT» д.н.з. [NUMBER] станом на 15.08.2022 становить 538 130,75 грн. (а.с.29-34). З вартістю вище вказаного транспортного засобу представник відповідачки за первісним позовом під час розгляду справи судом погодилась частково. Більш детально свою позицію сторона відповідача за первісним позовом виклала у відзиві, який було подано в судовому засіданні від 22.11.2022 року, відповідно до змісту якого сторона відповідача частково погодилась з позивачем, щодо визначеного обсягу майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу, проте з вимогою про стягнення в якості компенсації вартості частки у спільному майні просили відмовити, а також додали копію звіту про оцінку транспортного засобу № 22/0022 «MITSUBISHI PADJERO/MONTERO SPORT» д.н.з. [NUMBER] , згідно якого вартість вищевказаного транспортного засобу складає 378 517,92 грн.. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2013 року, білого кольору д.н.з. [NUMBER] , що був придбаний в період шлюбу сторін у справі, зареєстрований за [PERSON] . Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотеки, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, за позивачем [PERSON] зареєстровано на праві власності гаражний бокс [NUMBER] ряд № [NUMBER] ділянка [NUMBER] , загальною площею 42,4 кв.м., ГК, розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з вимогами ч. 1 та 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з вимогами ч. 1 та 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, та на підставі ст.69 ч.1 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. На підставі ч. 1 та 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Згідно з вимогами ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно роз`яснень даних в п.п. 23, 30 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК. Враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини, та надані на їх доведення представниками сторін докази, суд приходить до висновку, що трикімнатна квартира, загальною площею 101,9 кв.м., житловою площею 57,4 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , гаражний бокс [NUMBER], загальною площею 42,4 кв.м., ГК, розташованого за адресою: [ADDRESS], автомобіль марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2013 року, білого кольору д.н.з. [NUMBER] , автомобіль марки «MITSUBISHI PADJERO/MONTERO SPORT», 2011 року, чорного кольору д.н.з. [NUMBER] були набуті сторонами за час шлюбу в інтересах сім`ї і є об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] ... Таким чином, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, суд приходить до висновку про поділ спільного сумісного майна, шляхом визнання за позивачем та відповідачкою право власності по частині трикімнатної квартири, загальною площею 101,9 кв.м., житловою площею 57,4 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , квартира [ADDRESS] та по частині гаражного боксу [NUMBER], загальною площею 42,4 кв.м., ГК, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Крім того, позивач просив визнати за ним автомобіль марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2013 року, білого кольору д.н.з. [NUMBER] , оскільки даний автомобіль перебуває на його праві власності, а за відповідачкою визнати автомобіль марки «MITSUBISHI PADJERO/MONTERO SPORT», 2011 року, чорного кольору д.н.з. [NUMBER] , оскільки даний автомобіль перебуває у її властності та яким відповідачка безпосередньо користується. Враховуючи, що спірні автомобілі були набуті сторонами за час шлюбу, разом з тим, кожен з них перебуває на праві власності того з подружжя, що безпосередньо його використовує, а відтак суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача та в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2013 року, білого кольору д.н.з. [NUMBER] , та визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки «MITSUBISHI PADJERO/MONTERO SPORT», 2011 року, чорного кольору д.н.з. [NUMBER] . Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідачки в якості компенсації вартості частки у спільному майні у розмірі 60 361,00 грн., посилаючись на доданий до матеріалів справи звіт про оцінку транспортного засобу № 47_8579, середня ринкова вартість автомобіля «MITSUBISHI PADJERO/MONTERO SPORT» д.н.з. [NUMBER] станом на 15.08.2022 становить 538 130,75 грн.. Разом з тим, згідно наданого суду стороною відповідача звіту про оцінку транспортного засобу № 22/0022 «MITSUBISHI PADJERO/MONTERO SPORT» д.н.з. [NUMBER] станом на 15.11.2022 ринкова вартість автомобілю складає 378 517,92 грн.. При дослідженні вказаних звітів, судом було встановлено, що наданий звіт про оцінку транспортного засобу стороною відповідачки, був складений після безпосереднього огляду транспортного засобу, а відтак більш детально враховує реальний технічний стан автомобіля «MITSUBISHI PADJERO/MONTERO SPORT» д.н.з. [NUMBER] , що підтверджується доданими до звіту додатками. Таким чином, суд приймає в якості належного та допустимого доказу саме звіт про оцінку транспортного засобу наданий стороною відповідачки, що був складений після безпосереднього огляду транспортного засобу та приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідачки в якості компенсації вартості частки у спільному майні 60 361,00 грн., не підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Вирішуючи спір у даній справі, суд, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин спору, що виник між сторонами, та з урахуванням вищенаведеного, на засадах справедливості, дійшов висновку, що пред`явлений позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, підлягає частковому задоволенню судом. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України). Частиною першою та другою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно з вимогами ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правової допомоги представником позивача - адвокатом [PERSON] до суду надано копію квитанції про оплату юридичних послуг від 10.08.2022 року у розмірі 10 000 грн.. Водночас, представником відповідача - адвокатом Василевською К.П. на підтвердження понесених витрат на отримання професійної правової допомоги надано суду копію договору про надання правової допомоги №159 від 07.09.2022, копію додатку №1 від 07.09.2023 до договору про надання правової допомоги №159 від 07.09.2022. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Суд при постановлені рішення враховує правові висновки, викладені у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, а саме: витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Розподіляючи витрати, понесені сторонами у справі на професійну правничу допомогу, слід дійти висновку про те, що наявні в матеріалах справи документи, надані представниками сторін не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному представниками розмірі, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат на підставі статті 141 ЦПК України, відповідно до якої з позивача [PERSON] на користь відповідачки [PERSON] підлягають стягненню понесені витрати на правову допомогу в загальному розмірі 10 000 грн., та з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню понесені витрати на правову допомогу в загальному розмірі 10 000 грн.. У відповідності до ч. 1, п. 3) ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial