Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-31 00:00:00

23 березня 2023 року до Кобеляцького районного суду Полтавської області надійшла позовна заява подана та підписана адвокатом Кононенко Віталієм Анатолійовичем, який діє в інтересах позивачки [PERSON] , у якій прохає встановити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з позивачем [PERSON] , [INFO] . Позов обґрунтований тим, що 02 жовтня 2020 року позивачем та відповідачкою був зареєстрований шлюб у Шевченківському районному м. Полтава відділі державної реєстрації актів цивільного стану Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про що був зроблений актовий запис № 722. Від даного шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . На даний час шлюб між сторонами розірвано, місце проживання дитини рішенням суду визначено не було. Позивач та син [PERSON] проживають у м. Полтава, де мешкає позивач, дитина забезпечена житлом, харчуванням, доглядом, має повноцінне виховання. Позивач забезпечений житлом та має дохід, не зловживає спиртними напоями, веде нормальний спосіб життя, займається підтриманням здоров`я, у зв`язку з чим може стати гідним прикладом для сина. У зв`язку з чим позивач просить визнати місце проживання дитини [PERSON] з батьком. За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями 23 березня 2023 року позовну заяву передано на розгляд судді Кобеляцького районного суду Полтавської області Макарчуку С.М. 12 квітня 2023 року за вх. № 3124/23 до Кобеляцького районного суду Полтавської області надійшла відповідь Виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області № 20-11/1464 від 12.04.2023, відповідно до якої [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 25). Ухвалою суду від 17 квітня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 17 травня 2023 року. Ухвалою суду від 17 травня 2023 року у зв`язку із залученням третіх осіб по справі відкладено підготовче судове засідання на 12 липня 2023 року. Ухвалою суду від 12 липня 2023 року у зв`язку з неявкою учасників справи та ненадання висновків третіми особами відкладено підготовче судове засідання на 01 серпня 2023 року. У підготовче судове засідання 01 серпня 2023 року учасники справи не з`явилися. Позивач надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. У підготовчому засіданні 17.05.2023 позивач заявлені вимоги не змінював та підтримав позов у повному обсязі. Відповідачка надала до суду заяву про розгляд справи без її участі. До початку підготовчого засідання відповідачкою подано заяву про визнання позову в повному обсязі. У підготовчому засіданні 17.05.2023 відповідачка подану нею письмову заяву про визнання позову підтримала, наслідки визнання позову їй роз`яснені та зрозумілі. Представник виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області, прохали розгляд справи здійснювати у їх відсутність. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області, надали клопотання про розгляд справи без їх участі. Представник органу опіки та піклування служби у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, надали клопотання про розгляд справи без їх участі. Органами опіки та піклування подані відповідні висновки щодо визначення місця проживання дитини. У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, на підставі частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Положеннями частини 3 статті 200 Цивільного процесуального кодексу визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши наявні матеріали справи суд робить такі висновки. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [INFO] у місті Полтава Полтавської області народився [PERSON] , батьками якого у свідоцтві зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 05 травня 2022 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.11,12). Після припинення вказаних шлюбних відносин, син [PERSON] , проживає разом з батьком [PERSON] . Відповідачка не заперечує, щоб визначити місце проживання їхнього неповнолітнього сина [PERSON] разом з відповідачем, про що подала відповіду заяву (а.с.73). Згідно висновку органу опіки та піклування Шевченківської районної у м. Полтаві ради від 11.07.2023 № 166, вважається доцільним визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруть до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків,особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, її стан здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що в тому разі, якщо батьки дитини спільно не проживають, право визначити місце проживання дитини залишається за кожним з батьків, питання про визначення місця проживання має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 Конвенції, передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини, ч.ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України вбачається висновок, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Статтею 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Враховуючи вищевикладене, оскільки позивач є працездатним, має належні умови для проживання та виховання дитини, має достатній самостійний дохід, має змогу виховувати дитину, а також з урахуванням висновку органа опіки і піклування та того, що відповідачка позов визнала, сумніву щодо добровільності визнання позову судом не встановлено, а обставини, які б унеможливлювали задоволення позову не виявлені, виходячи з якнайкращих інтересів дитини, суд вважає, що позов слід задовольнити та визначити місце проживання малолітньої дитини разом з батьком. Крім цього, відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. При поданні позову до суду позивач сплатив судовий збір з урахуванням понижуючого коефіцієнта в розмірі 0,8 ставки судового збору, а саме: в розмірі 858,88 грн. У відповідності до ст. 142 ч. 1 ЦПК України суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Згідно ст. 7 ч. 3 Закону України "Про судовий збір" у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи, що відповідач визнав позов до початку розгляду по суті, то позивачу з державного бюджету слід повернути 50 відсотків судового збору, а решту 50 відсотків слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved