Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-20 00:00:00

в березні 2023 року адвокат Федоренко Ігор Люсикович звенувся до Шевченківського районного суду м. Києва в інтересах позивача [PERSON] із позовом до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рохманова Оксана Володимирівна із позовом в якому, із врахуванням відмови від частини позовних вимог та усунення недоліків позову, остаточно просив: розірвати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 21 липня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рохмановою О.В., реєстровий номер 2276, скасувати право власності за [PERSON] ; визнати право власності за [PERSON] ,громадянином США, податковий номер [NUMBER] на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 59-61). Позовні вимоги обгрунтовно тим, що 21.07.2022 між сторонами було укладений вищевказаний договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] оскільки стороною відповідача не виконані умови договору , а саме п.3 який передбачав, зокрема, що продаж квартири вчинено за 3985550,00 грн., що еквівалентно 500000,00 доларам США за офіційним валютним обмінним курсом НБУ на момент укладення договору, які покупець повинен сплатити продавцю протягом трьох років та/або векселем частково або у повному обсязі. Сплата вартості квартири може здійснюватися покупцем поетапно або одноразовою виплатою. Однак, позивач звернувся до відповідачки з вимогою виконання зобов`язання щодо оплати вартості квартири, відповідач не заперечувала наявність свого невиконаного зобов`язання та просила продовжити термін сплати вартості квартири на п`ять років, тому між сторонами був укладений договір про порядок погашення заборгованості та встановлення строку позовної давності до відносин, пов`язаних з виконанням договору купівлі-продажу квартири. В липні 2019 року строк на сплату зобов`язання спливав і позивач звернувся до відповідачки з претензією про виконання умов договору, [PERSON] визнала свої зобов`язання та просила продовжити термін на сплату коштів за квартиру ще на два року та 10.07.2021 написала розписку на зобов`язання сплатити 500000,00 доларів США за офіційним валютним обмінним курсом гривні до долару США, встановленим НБУ на день сплати коштів протягом одного календарного року з дня видачі цієї розписки, отже, стороною позивача вказано, що кінцева дата розрахунку між сторонами договору купівлі-продажу встановлена - 09 липня 2022 року. При цьому, протягом дії розписки [PERSON] здійснила два платежі 20.07.2021 - еквівалент 5000,00 доларам США - 136066, 00 грн.; 13.01.2022 - еквівалент 3000,00 доларам США - 83121,90 грн. На звернення 01.02.2022 [PERSON] до [PERSON] із вимогою виконання умов договору купівлі-продажу квартири, відповідач відповіла про відсутність у неї коштів на виконання умов договору. Таким чином, сторона позивача вважає, що станом на березень 2023 року [PERSON] не сплатила відповідачу кошти за квартиру, яка була нею придбана 21.07.2011 в сумі, що є еквівалентом 492000,00 доларам США та складає 98 % від суми договору та пропустила прострочення виконання обов`язку з розрахунку майже на 7 років, що є істотним порушенням договору і за таких обставин сторона позивача вважає, що єдиним ефективним способом захисту прав споживача є застосування приписів ч.2 ст.651 ЦК України, а саме розірвання договору за рішенням суду. За вказаних обставин, а також посилаючись на положення ст.ст. 509, 526, 530, 629, 655, 691, 632 ЦК України сторона позивача звернулась до суду із вказаним позовом, який просила задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 31.03.2023 відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17.05.2023 заяву представника позивача - адвоката Федоренка І.Л. задоволено і закрито провадження у вказаній справі в частині позовних вимог про стягнення із [PERSON] в зарахування погашення шкоди, спричиненої невиконанням договору, суми в розмірі 219188,00 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17.05.2023 в підготовчому судовому засіданні позовну заяву залишено без руху. 15.06.2023 на електронну адресу суду надійшла заява відповідача [PERSON] про визнання позову та прохання розглянути справу в судовому засіданні без її участі. 16.06.2023 також на електронну адресу суду надійшла заява від позивача [PERSON] про розгляд справи без його особистої участі за участю його уповноваженого представника адвоката Федоренка І.Л. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19.06.2023 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідачки в судовому засіданні підтримала заяву [PERSON] щодо визнання позову та просила позов задовольнити із викладених в ньому підстав. Третя особа у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Разом з тим, 16.06.2023 до суду надійшла заява приватного нотаріуса Рохманової О.В., в якій вона просила розгляд справи проводити за її відсутності. Оскільки сторони по справі не є громадянами України, суд керується ч.1 ст. 38 Закону України «Про міжнародне приватне право», відповідно до положень якої право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом та ч.1 ст. 39 вказаного Закону, згідно якої виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Так, судом встановлено і не заперечувалось сторонами, що 21.07.2011 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , за яким [PERSON] , громадянин Сполучених Штатів Америки - «продавець», від імені якого діяв Федоренко Ігор Люсикович та [PERSON] , громадянка Російської Федерації, від імені якої діяв [PERSON] , уклали договір відповідно до умов якого продавець продає та передає, а покупець купляє та приймає квартиру [ADDRESS] (а.с.13-14). В свою чергу, умови договору викладені в п.3, передбачають, зокрема, що продаж квартири вчинено за 3985550,00 грн., що еквівалентно 500000,00 доларам США за офіційним валютним обмінним курсом НБУ на момент укладення договору, які покупець повинен сплатити продавцю протягом трьох років та/або векселем частково або у повному обсязі. Сплата вартості квартири може здійснюватися покупцем частково або одноразовою виплатою. Також узгоджено, що продавець через представника узгодив на реєстрацію в КП БТІ права власності на квартиру за [PERSON] до моменту проведення повного розрахунку між сторонами. Пунктом 9 вказаного договору визначено, що право власності на вищевказану квартиру виникає з моменту нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору. Вимоги ч.ч. 1-2 ст. 182 ЦК України передбачають, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. В свою чергу, положеннями ч.4 ст. 334 ЦК України визначено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Вказаний договір згідно витягу з Державного реєстру правочинів зареєстрований 21.07.2011, а згідно витягу про державну реєстрацію прав прийнято рішення про державну реєстрацію 28.07.2011(а.с.15-16). Таким чином, відповідачка [PERSON] набула право власності на вказане нерухоме майно з 28.07.2011. Водночас, положеннями ч. 1 ст. 626, ст. 627 та ч. 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Однак, вказаним договором не передбачено відповідальності за невиконання умов договору саме відповідачем, який взяв на себе зобов`язання сплатити продавцю частково або одноразовою виплатою протягом трьох років та/або векселем частково або у повному обсязі. При цьому, матеріали справи містять копію письмової вимоги від 02.07.2014 про виконання умов договору, адресовану відповідачці, відповідно до змісту якої [PERSON] вказує на невиконання [PERSON] умов договору станом на 02.07.2014. (а.с.17). В матеріалах справи також наявна відповідь відповідачки на вимогу про виконання умов договору в якій нею визнається наявність боргу та якою вона надає зобов`язання позивачу про повну сплату вартості квартири у термін до 20.07.2019 (а.с. 20). Відповідно до наявної в матеріалах справи копії договору від 14.07.2014 про врегулювання розрахунків та збільшення строку позовної давності, складений в простій письмовій формі, в якому сторони узгодили, що вони встановлюють строк позовної давності на виконання умов договору купівлі-продажу вищевказаної квартири - 12 років; [PERSON] визнала наявність у неї перед [PERSON] борг зі сплати вартості квартири у розмірі, що еквівалентно 500000,00 грн. і що вона зобов`язується сплатити повну заборгованість до 20.07.2019. При цьому, відповідальність за невиконання вже цього договору визначена в розділі 3 договору відповідно до якого сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України (а.с.18-19). 10.07.2019 позивач виклав претензію відповідачці щодо невиконання нею умов договору щодо його оплати в якому позивач рекомендує наполегливо сплатити повну вартість квартири (а.с.21). Відповідачка 15.07.2019 у своїй письмовій відповіді повторно визнає наявну у неї заборгованість і просить продовжити термін погашення заборгованості з оплати власності квартири на два роки до 14 липня 2021 року (а.с.22). Також, стороною позивача було долучено до матеріалів справи (а.с.23) копію розписки від 10.07.2021 від імені [PERSON] якою вона зобов`язується сплатити [PERSON] заборгованість в сумі 500000,00 доларів США за офіційним валютним обмінним курсом гривні до долару США, встановленим НБУ на день сплати коштів протягом одного календарного року з дня видачі цієї розписки, до 09 липня 2022 року. Окремо у вказаній розписці зазначає, що ця розписка є гарантією оплати вартості квартири за договором купівлі-продажу від 21.07.2011 (а.с.23). Вподальшому, згідно розписок позивача від 20.07.2021 та 13.01.2022, [PERSON] отримав від [PERSON] в оплату вартості вищевказаної квартири кошти, в сумі, еквівалентній 5000,00 та 3000,00 доларам США (а.с. 24-25). 01.02.2022 позивач [PERSON] звертається з письмовою претензією до відповідача [PERSON] з вимогою сплатити йому залишок від суми, яка погоджена між ними розпискою від 10.07.2021 та наразі складає суму, еквівалентну 492000,00 доларів США. Також, вказаною претензією позивач просить відповідача негайно виконати умови договору купівлі-продажу квартири, а у випадку неможливості оплати вартості квартири, вимагає розірвати договір купівлі-продажу квартири і повернути майно у його власність (а.с.26). У відповідь на вказану претензію відповідач листом від 20.02.2022 повідомляє про отримання претензії та неможливість сплатити йому залишок заборгованості станом на лютий 2022 та просить розглянути можливість відтермінування розрахунків на 5 років (а.с.27). Згідно з ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За вимогами ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Відповідно ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. В даному випадку, сторони не узгодили в договорі купівлі-продажу право на відмову від договору, внаслідок чого він міг бути розірваним. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08.09.2020 у справі №916/667/18, глава 54 ЦК України містить спеціальне регулювання відносин щодо купівлі-продажу, зокрема і щодо способів захисту прав продавця, порушених покупцем, також вказана постанова містить наступні висновки. Відповідно до частини четвертої статті 692 ЦК України, якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу. Таким чином, лише у випадку, коли покупець відмовився і прийняти, і оплатити товар, продавець може за своїм вибором або вимагати виконання договору з боку покупця, або відмовитися від договору. Друга можливість надана продавцю, виходячи з того, що якщо покупець не виконав жодного свого обов`язку, не сплатив ціни товару та відмовився його прийняти (наприклад, надіслав продавцю заяву про відмову прийняти товар, безпідставно не прийняв запропоноване продавцем виконання зобов`язання з його боку, безпідставно повернув надісланий товар тощо), то така поведінка свідчить про втрату інтересу покупця до виконання договору. Продавець своєю чергою також може втратити інтерес до договору, при цьому він володіє товаром і має можливість розпорядитися ним, зокрема продати його іншій особі, аби отримати покупну ціну. Тобто продавець теж вправі відмовитися від договору купівлі-продажу, тобто розірвати його шляхом вчинення одностороннього правочину чи вимагати виконання договору з боку покупця за умови, якщо покупець втратив інтерес до договору, не прийнявши та не оплативши товар. У таких випадках позовна вимога продавця про розірвання договору в судовому порядку задоволенню не підлягає, оскільки розірвання договору пов`язується законом із вчиненням одностороннього правочину, а не із судовим рішенням. У спірних правовідносинах судами встановлено, що покупець [PERSON] отримала товар - нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] та здійснила його часткову оплату. Тобто покупець не відмовилась від одержання товару, фактично одержала квартиру, вчинила необхідні дії для державної реєстрації квартири, частково сплатила продавцю її вартість. Оскільки у цій справі покупець отримала товар (квартиру за вищевказаною адресою), але, як стверджує позивач, і визнає відповідач, не здійснила її повної оплати в обумовлені строки, то за таких умов підлягає застосуванню частина третьої статті 692 ЦК України, відповідно до якої у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Наведений припис не передбачає можливості продавця за своїм вибором вдатися до іншого способу захисту, зокрема не передбачає можливості розірвання договору в судовому порядку. Якщо порушення права продавця полягає в тому, що він не отримав грошових коштів від покупця, то способом захисту, який належним чином захистить саме це право, відповідає позовна вимога про стягнення неотриманих коштів. Верховний Суд прийшов до висновків, що такий спосіб захисту, як розірвання договору, що вже частково виконаний з боку продавця, який передав товар, і покупця, який прийняв товар, не відповідає суті порушення договору, що полягає в несплаті грошових коштів. Виконання судового рішення про стягнення з покупця майна, одержаного ним за договором, розірваним судом, може бути складнішим, ніж виконання судового рішення про стягнення коштів. Зокрема, майно може бути вже відчуженим добросовісній третій особі, щодо якої рішення суду про повернення майна від покупця не матиме значення і від якої це майно не можна буде витребувати в іншому судовому процесі. Натомість застосування способу захисту, встановленого частиною третьою статті 692 ЦК України, призводить до повного поновлення порушеного права продавця. Під час виконання судового рішення про стягнення з покупця грошових коштів у розмірі покупної ціни проданого майна у разі необхідності може бути накладений арешт на це майно (якщо воно зберіглося у покупця), а за рахунок його реалізації може бути задоволено вимогу продавця як стягувача. Відповідно до частини третьої статті 692 ЦК України продавець має право вимагати не тільки оплати товару (тобто стягнення грошових коштів у розмірі покупної ціни проданого майна), а й сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Термін "користування чужими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - це прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Такі висновки сформульовано в пункті 34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі N 910/10156/17 (провадження N 12-14гс18). У частині третій статті 692 ЦК України зазначений термін використано у другому значенні. Тобто під сплатою процентів за користування чужими грошовими коштами розуміється відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно зі статтею 625 ЦК України. Така відповідальність виступає способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає в отриманні компенсації його майнових втрат, спричинених неналежним виконанням грошового зобов`язання. Подібні висновки сформульовано, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі N 646/14523/15-ц (провадження N 14-591цс18), від 18 березня 2020 року у справі N 902/417/18 (провадження N 12-79гс19). Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що розірвання договору саме по собі не має наслідком ані повернення позивачу майна, яке було передано на виконання розірваного договору без зустрічного задоволення, ані виникнення у позивача права власності на це майно, а є підставою для виникнення обов`язку відповідачів повернути це майно. За змістом ст. ст. 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Реалізація права на захист цивільних прав здійснюється за допомогою способів захисту. Під способом захисту цивільного права чи інтересу розуміють визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (аналогічний висновок, викладений у п. 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, у п. 67 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31.07.2021 у справі № 903/1030/19). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (подібний висновок, викладений п. 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування (висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 09.02.2021 у справі № 381/622/17). Враховуючи наведені норми законодавства та беручи до уваги встановлені фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не направлений на відновлення порушеного права і позовна вимога про розірвання договору не підлягає задоволенню оскільки є неналежним способом захисту. Отже, у цій справі позивач, пред`явивши позовну вимогу про розірвання договору купівлі-продажу та похідні вимоги щодо скасування права власності на квартиру за [PERSON] та визнання права власності за [PERSON] ,- обрав неналежний спосіб захисту свого права. Способом захисту, який належним чином захистить право продавця на отримання коштів, на думку суду, відповідає позовна вимога про стягнення коштів за договором купівлі-продажу. Таким чином, з врахуванням положень ст.206 ЦПК України, в даному випадку правові підстави для прийняття судом визнання відповідачкою [PERSON] позову, - відсутні, оскільки таке визнання суперечить закону. За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, позовні вимоги не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті та не ґрунтуються нормах чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed