Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-19 00:00:00

В лютому 2023 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування, посилаючись на наступні обставини. [INFO] померла мати [PERSON] (позивач) - [PERSON] , що підтверджується даними, які містяться у свідоцтві про смерть, видане Потіцькою сільською радою Миронівського району Київської області 21 січня 2011 року . Після її смерті [INFO] відкрилась спадщина, а спадкоємцями є [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач), які у визначений законодавством строк звернулись із відповідними заявами про прийняття спадщини. 25 квітня 2019 року [PERSON] (позивач) визнана спадкоємцем [PERSON] та отримала у спадщину квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом та витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі. 20 вересня 2011 року [PERSON] (відповідач) визнана спадкоємцем [PERSON] та отримала у спадщину земельну ділянку площею 3,5752 га (державний акт на праві) власності на земельну ділянку серії ЯБ № 278339, виданого Миронівською РДА Київської області 12.01.2006, зареєстрований у книзі записів державних актів на право власності на землю за № 010504100170), що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом та витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі. Відповідно до заповіту від 08 серпня 2003 року, [PERSON] все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати [PERSON] на день смерті і те на, що за законом вона матиме право, [PERSON] заповідала [PERSON] . [PERSON] була спадкоємицею своєї рідної сестри [PERSON] , яка померла [INFO] . Так, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 листопада 2003 року, виданого державним нотаріусом Миронівської державної нотаріальної контори Шепітко В.В., спадкоємцем [PERSON] , яка померла [INFO] є її сестра [PERSON] , а спадковим майном є грошовий вклад в Ощадбанк. Крім грошового вкладу в Ощадбанку, [PERSON] мала право на земельну частку (пай) при паюванні сільськогосподарських земель, переданих у колективну власність згідно державного акту на право колективної власності на землю серії КВ, виданого Потіцькою сільською радою народних депутатів Миронівського району Київської області 27 квітня 1995 року КСГІ імені Карла Маркса. За життя [PERSON] не встигла отримати сертифікат на право на земельну частку (пай), а її спадкоємиця [PERSON] , яка фактично прийняла спадщину, не встигла оформити право на вказану земельну частку (пай) у порядку спадкування. Оскільки, після померлої [PERSON] спадщину у порядку, передбаченому діючим законодавством, прийняла її сестра - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 28 листопада 2003 року, виданого державним нотаріусом Миронівської державної нотаріальної контори Шепітко В.В., то до [PERSON] , яка є донькою [PERSON] і одночасно є її спадкоємцем за заповітом, перейшло право власності у порядку спадкування на земельну частку (пай) при паюванні сільськогосподарських земель, переданих у колективну власність згідно державного акту на право колективної власності на землю серії КВ, виданого Потіцькою сільською радою народних депутатів Миронівського району Київської області 27 квітня 1995 року КСП імені Карла Маркса. 05 травня 2017 року Державним нотаріусом Миронівської районної державної нотаріальної контори Київської області Вашека С.В. винесено постанову про відмову у видачі їй свідоцтва про право на спадщину на право на земельну частку (пай) [PERSON] № 505/02-11 у зв`язку з тим, що відсутній правовстановлюючий документ, який посвідчує право на земельну частку (пай). Про те, зазначена відмова у видачі свідоцтва про право на спадщину на право на земельну частку (пай) є незаконною та такою, що порушує права позивача. Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Той факт, що [PERSON] , була членом колгоспу імені Карла Маркса села Потік Миронівського району Київської області підтверджується тим, що вона була включена до списку-додатку до Державного акту на права колективної власності на землю КСП імені Карла Маркса села Потік під № 674; копією трудової книжки колгоспника № [NUMBER] на ім`я [PERSON] ; довідкою колгоспу імені Карла Маркса від 17 квітня 1981 року № 9. Відповідно до листа відділу Держгеокадастру у Миронівському районі Київської області від 19 грудня 2016 року № 29-1021-99.3-2279/2-16 середньо кадастровий розмір земельної частки (паю) членів КСП імені К. Маркса по Потіцькій сільській раді становить 4,41 ум. кад. га. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії судів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 червня 2022 року у справі № 175/772/16-ц. належним відповідачем у справі про визнання права власності на майно у поярку спадкування є спадкоємці, тобто особи, визначені заповітом або законом, які звернулися у передбаченому порядку та строки із заявою про прийняття спадщини, відкритої після смерті спадкодавця, та прийняли цю спадщину або вважаються такими, які прийняли спадщину. Таким чином, належним відповідачем є [PERSON] , яка також є спадкоємцем [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом та витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі. Тому, просила суд визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право на земельну частку ( пай ) середнім розміром 4,41 умовних кадастрових гектарів при паюванні сільськогосподарських земель, переданих у колективну власність згідно державного акту на право колективної власності на землю серії КВ, виданого Потіцькою сільською радою народних депутатів Миронівського району Київської області 27 квітня 1995 року КСП імені Карла Маркса, у порядку спадкування за заповітом після смерті її матері - [PERSON] , яка померла [INFO] , право на який мала [PERSON] , яка померла [INFO] ( а. с. 1-4 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.02.2023 року, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. (а. с. 41 ) та матеріали передані для розгляду. Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи. 24 лютого 2023 року здійснено запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача ( а. с. 45 ). 27 березня 2023 року за вх. № судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача ( а. с. 46 ). Згідно отриманої відповіді, відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 19.08.1986 року. Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи - відповідача. Ухвалою судді від 28 березня 2023 року прийнято позовну заяву до провадження та відкрито провадження у даній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі на 21 квітня 2023 року ( а. с. 47-48 ). Ухвалою суду від 24.05.2023 року в задоволенні спільної заяви про затвердження мирової угоди у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування було відмовлено ( а. с. 65-67 ). Протокольною ухвалою від 14.06.2023 року закрито підготовче засідання та призначено розгляд справи по суті на 05.07.2023 року ( а. с. 69-71 ). В судовому засіданні 05.07.2023 року представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги, надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просила позовні вимоги [PERSON] задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 05.07.2023 року позовні вимоги визнала. З урахуванням клопотання представника позивача, розгляд справи було відкладено на 20.07.2023 року ( а. с. 75-77 ). В судове засідання 20.07.2023 року позивач та її представник не з`явилися, 12.07.2023 року за вх. № 30923 судом отримано клопотання від представника позивача - адвоката Швачки В.Ю., в якому просила судове засідання, призначене на 20.07.2023 року о 12.00 годині проводити без участі позивача та його представника. Просила розглянути клопотання представника позивача про виправлення описки в позовній заяві від 07.07.2023 року. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі. В зазначеному клопотанні про виправлення описки , просила в прохальній частині позовної заяви правильним вважати ім`я спадкодавця у відповідному відмінку « [PERSON] », замість « [PERSON] » та правильною датою смерті [PERSON] вважати «19 січня 2011 року» замість 218 січня 2011 року». Відповідач [PERSON] в судове засідання 20.07.2023 року не з`явилася, 17.07.2023 року за вх. № 31479 отримано заяву, в якій просила справу за позовом [PERSON] до неї про визнання права власності в порядку спадкування розглядати у її відсутність ( закінчити розгляд справи ). Позовні вимоги визнає та просить долучити до матеріалів справи копію свідоцтва про розірвання шлюбу. З зазначеного свідоцтва про розірвання шлюбу вбачається, що шлюб було розірвано між [PERSON] та [PERSON] , після розірвання шлюбу прізвище громадянки - [PERSON] та вказане свідоцтво видано [PERSON] .. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Оскільки сторони надали свої пояснення в судовому засіданні 05.07.2023 року та докази, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю учасників судового розгляду, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, враховуючи пояснення учасників справи в судовому засіданні 05.07.2023 року, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] є донькою [PERSON] , яка померла [INFO] . На випадок своєї смерті [PERSON] зробила таке заповідальне розпорядження: «Все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати мені на день смерті і на що я за законом матиму право, заповідаю [PERSON] . А належне мені право на земельну частку (пай), що підтверджується сертифікатом серії РН 366691, виданим Миронівською райдержадміністрацією 28 грудня 2000 року, заповідаю [PERSON] ». Після смерті [PERSON] [INFO] відкрилася спадщина, а спадкоємцями є її дочки: [PERSON] та [PERSON] ( у визначених заповітом частинах ), які в квітні та травні 2011 року відповідно звернулися з заявами про прийняття спадщини. Оскільки спадкоємці звернулися до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини з дотриманням установленого законом шестимісячного строку, до [PERSON] перейшло все належне [PERSON] майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, крім права на земельну частку (пай), підтвердженого сертифікатом серії РН № 366691, виданим Миронівською райдержадміністрацією 28 грудня 2000 року, яке перейшло до іншого спадкоємця ( [PERSON] ). Досліджуючи склад спадщини, яка залишилась після смерті [PERSON] , суд встановив, що [PERSON] є рідною сестрою [PERSON] , яка померла [INFO] , та, відповідно, її спадкоємцем другої черги за законом. Так, [PERSON] на момент смерті належав грошовий вклад в Ощадбанку та право на земельну частку ( пай ) в КСП імені Карла Маркса села Потік Миронівського району Київської області, оскільки вона була включена до списку-додатку до Державного акту на право колективної власності на землю КСП імені Карла Маркса села Потік під № 674. Сертифікат на право на земельну частку ( пай ) [PERSON] за життя не отримала. В матеріалах справи наявна копія свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 листопада 2003 року, видане державним нотаріусом Миронівської державної нотаріальної контори Шепітко В. В., в якому зазначено, що спадкоємцем [PERSON] , яка померла [INFO] , є її сестра [PERSON] , а спадковим майном є грошовий вклад в Ощадбанку. Право [PERSON] на земельну частку ( пай ), а також свідоцтво про право на спадщину від 28 листопада 2003 року, видане [PERSON] , на момент розгляду цієї справи ніким не оспорено. [PERSON] є двоюрідною сестрою [PERSON] , який у свою чергу є сином [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. На момент смерті йому належало право на земельну частку ( пай ) в КСП імені Карла Маркса села Потік Миронівського району Київської області, оскільки він був включений до списку-додатку до Державного акту на право колективної власності на землю КСП імені Карла Маркса села Потік під № 121. Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 22 вересня 2010 року в цивільній справі № 2-о-36/2010 за заявою прокурора Миронівського району в інтересах держави в особі Потіцької сільської ради, заінтересовані особи: Миронівська районна державна нотаріальна контора, ФГ «Панчук», визнано спадщину, що залишилася після смерті [PERSON] , який помер [INFO] та складається із земельної частки ( паю ) розміром 4,41 га, вартістю 69 406 грн, розташованої на території Потіцької сільської ради, відумерлою та передано її цій територіальній громаді. Рішенням Миронівсьвкого районного суду Київської області від 11 січня 2017 року в справі № 371/1497/16, яке набрало законної сили, продовжено [PERSON] строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON] терміном у 2 місяці, що достатньо для подачі нею заяви про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. На виконання вказаного судового рішення 14 лютого 2017 року [PERSON] звернулася до Миронівської районної державної нотаріальної контори Київської області з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , у зв`язку з чим заведено спадкову справу. Окрім матеріалів справи, зазначені обставини встановлені і постановою Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 371/1416/19, провадження № 61-5943св22 у справі [PERSON] до Миронівської районної державної адміністрації Київської області, Головного управління Держгеокадастру у Київській області, сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Потік», Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області, правонаступником якої є Миронівська міська рада Київської області про визнання права власності на земельні частки ( паї ) в порядку спадкування та за зустрічним позовом Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області, правонаступником якої є Миронівська міська рада Київської області до [PERSON] , Миронівської районної державної адміністрації Київської області, Головного управління Держгеокадастру у Київській області, сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Потік», третя особа: Миронівська районна державна нотаріальна контора Київської області про визнання спадщини відумерлою. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вищевказаною постановою Верховного Суду від 14 грудня 2022 року постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року в частині задоволення позову [PERSON] до Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області, правонаступником якої є Миронівська міська рада Київської області, Миронівської районної державної адміністрації Київської області, головного управління Держгеокадастру у Київській області, сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Потік» про визнання права на земельні частки ( паї ) в порядку спадкування після смерті [PERSON] та [PERSON] було скасовано, у зв`язку з тим, що [PERSON] пред`явила позов до неналежних відповідачів. Оскільки після померлої [PERSON] спадщину у порядку, передбаченому діючим законодавством, прийняла її сестра - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 28 листопада 2003 року, виданого державним нотаріусом Миронівської державної нотаріальної контори Шепітко В.В., то позивач вважає, що вона є донькою [PERSON] і одночасно є її спадкоємцем за заповітом, перейшло право власності у порядку спадкування на земельну частку ( пай ) при паюванні сільськогосподарських земель, переданих у колективну власність згідно державного акту на право колективної власності на землю серії КВ, виданого Потіцькою сільською радою народних депутатів Миронівського району Київської області 27 квітня 1995 року КСП імені Карла Маркса, однак 05 травня 2017 року Державним нотаріусом Миронівської районної державної нотаріальної контори Київської області Вашека С.В. винесено постанову про відмову у видачі їй свідоцтва про право на спадщину на право на земельну частку ( пай ) [PERSON] № 505/02-11 у зв`язку з тим, що відсутній правовстановлюючий документ, який посвідчує право на земельну частку ( пай ), що змусило її звернутися до суду з вказаним позовом. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач в якості відповідача зазначила [PERSON] , враховуючи позицію викладену в постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Також, як роз`яснено в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 року «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01.01.2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української PCP, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Отже, оскільки [PERSON] померла [INFO] , то правовідносини щодо успадкування її майна повинні регулюватись нормами ЦК УРСР. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст. 525 ЦК УРСР). Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті (ст. 527 ЦК УРСР). Відповідно до ст. 530 ЦК УРСР при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] є рідною сестрою померлої [PERSON] . Тобто [PERSON] належала до другої черги спадкоємців за законом. Згідно зі ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або із застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Із системного аналізу положень ст. ст. 548, 549, 554 ЦК Української PCP вбачається, що для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець є таким, що прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 560 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави. При цьому, враховуючи час відкриття спадщини після смерті [PERSON] порядок видачі свідоцтва про право на спадщину було врегульовано Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 14.06.1994 року № 18/5, чинною на час виникнення спірних правовідносин. Відповідно до пункту 109 Інструкції свідоцтво про право на спадщину видається за заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Свідоцтво про право на спадщину видається після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною третьою статті 549, частиною другою статті 551 ЦК Української PCP, - не раніше зазначених строків. Свідоцтво про право на спадщину при спадкоємстві як за законом, так і за заповітом, може бути видане і раніше встановлених законом строків, якщо в державній нотаріальній конторі є відомості про те, що, крім осіб, які заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена (пункт 112 Інструкції). Пунктом 113 цієї Інструкції передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини. Тобто наявність у особи свідоцтва про право на спадщину є документом, що підтверджує факт прийняття нею спадщини. В матеріалах справи міститься копія свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.11.2003 року, видане державним нотаріусом Миронівської державної нотаріальної контори Шепітко В.В., в якому зазначено, що спадкоємцем [PERSON] , яка померла [INFO] , є її сестра - [PERSON] . Спадковим майном є грошовий вклад в Ощадбанку. Отже, дане свідоцтво підтверджує факт прийняття спадщини [PERSON] її сестрою [PERSON] . Крім того, свідоцтво про право на спадщину за законом від 28.11.2003 року, яким визначено правовий статус [PERSON] як спадкоємця [PERSON] за законом, ніким не оспорювалось, не скасовувалось та не визнавалось недійсним. В той же час, як підтверджується матеріалами справи та не оспорюється сторонами, [PERSON] також мала право власності на пай. Однак за життя [PERSON] не було отримано відповідного сертифікату, як посвідчувального документу. На момент відкриття спадщини та в подальшому право власності [PERSON] на пай ні ким не оспорювалось та не було скасовано чи припинено. У свою чергу, як вже зазначалось, ст. 548 ЦК УРСР встановлено, що не допускається прийняття спадщини під умовою або із застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. За таких обставин, [PERSON] , будучи спадкоємцем [PERSON] за законом в частині грошових вкладів в Ощадбанку, не могла не бути спадкоємцем іншого спадкового майна, зокрема, права власності на пай. Таким чином, враховуючи те, що [PERSON] була спадкоємцем майна, що належало [PERSON] та прийняла спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON] , у т.ч. права власності на пай, то [PERSON] є спадкоємцем зазначеного майнового права. В свою чергу, спадкоємцем після смерті [PERSON] є її донька, позивач по справі [PERSON] , оскільки спадкодавцем на користь [PERSON] було залишено заповіт, в якому [PERSON] заповідала [PERSON] все своє майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалось, взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право. Як зазначено вище, позивач звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини з дотриманням установленого законом шестимісячного строку, до [PERSON] перейшло все належне [PERSON] майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, крім права на земельну частку (пай), підтвердженого сертифікатом серії РН № 366691, виданим Миронівською райдержадміністрацією 28 грудня 2000 року, яке перейшло до іншого спадкоємця ( [PERSON] ). При цьому, нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну частку ( пай ) при паюванні сільськогосподарських земель, переданих у колективну власність згідно державного акту на право колективної власності на землю серії КВ, виданого Потіцькою сільською радою народних депутатів Миронівського району Київської області 27 квітня 1995 року КСП імені Карла Маркса у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків ( спадщини ) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця ), до інших осіб ( спадкоємців ). Згідно із ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно із ч. 2 ст. 1268 ЦК України не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1276 ЦК України передбачено, що якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку ( пай ) з дня видачі цього акту, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку ( пай ). Той факт, що [PERSON] , була членом колгоспу імені Карла Маркса села Потік Миронівського району Київської області підтверджується наступними документами: списком-додатком до Державного акту на права колективної власності на землю КСП імені Карла Маркса села Потік під № 674; копією трудової книжки колгоспника № [NUMBER] на ім`я [PERSON] ; довідкою колгоспу імені Карла Маркса від 17 квітня 1981 року № 9 (копія додається). Відповідно до листа відділу Держгеокадастру у Миронівському районі Київської області від 19 грудня 2016 року № 29-1021-99.3-2279/2-16 середньо кадастровий розмір земельної частки (паю) членів КСП імені К. Маркса по Потіцькій сільській раді становить 4,41 ум. кад. га. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно ч.ч.1, 3 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Отже, під час розгляду справи знайшло своє підтвердження того факту, що померлій [PERSON] належала земельна частка ( пай ) при паюванні сільськогосподарських земель, переданих у колективну власність згідно державного акту на право колективної власності на землю серії КВ, виданого Потіцькою сільською радою народних депутатів Миронівського району Київської області 27 квітня 1995 року КСП імені Карла Маркса, після смерті якої спадкоємцем була [PERSON] , після смерті якої спадкоємцем є позивач [PERSON] згідно заповіту. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. В свою чергу, відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнала позовні вимоги та не заперечувала проти позовних вимог [PERSON] . Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників ( ч. 1 ст. 82 ЦПК України ). Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що підлягають задоволенню. Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. п. 1, 2 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. У разі відмови в позові - на позивача. Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи. Так, при зверненні до суду позивач була звільнена від сплати судового збору, як особа яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідно до пункту 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» про що в матеріалах справи свідчить відповідне посвідчення ( а. с. 5 ). Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України ( ч. 6 ст. 141 ЦПК України ). Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат ( ст. 1 Закону ). Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Так, позивач [PERSON] , яка була звільнена від сплати судового збору, звернулася до суду з позовною заявою в лютому 2023 року. Отже, ставки судового збору, на час звернення [PERSON] до суду становили, за подачу позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та становила 1073,60 грн. У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову ( ч.1 ст. 142 ЦПК України ). Так, згідно з ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» та ч.1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Так, відповідач [PERSON] як в підготовчому судовому засіданні визнавала позовні вимоги позивача, укладали мирову угоду, однак судом в її затвердженні було відмовлено, так і в судовому засіданні визнала позовні вимоги [PERSON] . Оскільки позивач при зверненні до суду з даним позовом була звільнена від сплати судового збору, а позовні вимоги останньої є такими, що підлягають задоволенню, в свою чергу відповідач визнала позовні вимоги, то у відповідності до ч. 1 ст. 142 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь держави підлягають стягненню 50 відсотків судового збору, необхідного при поданні позову, що становить 536,80 гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved