Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-30 00:00:00

У червні 2021 року [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині. Заявлені позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона проживала із своїм батьком - [PERSON] в житловому будинку [ADDRESS] . В 2005 році її батько повторно переніс інсульт і з того часу самостійно не пересувався і потребував постійного стороннього догляду. Позивач постійно доглядала за ним, готувала йому їжу, прала одяг, водила на прогулянки. Брат позивача - відповідач [PERSON] під час хвороби батька ухилявся від надання йому допомоги і не давав грошей на придбання ліків, що можуть підтвердити свідки. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина на належну йому житлову квартиру [ADDRESS] , земельну ділянку площею 0,0433 га, яка розташована на території Гореницької сільської ради, с/т «Воїн-1» Києво-Святошинського району Київської області та садовий будинок [ADDRESS] . Відповідно до посвідченого Шостою Київською державною нотаріальною конторою на ім`я [PERSON] заповіту саме позивач є спадкоємцем вищезазначеної земельної ділянки та садового будинку в с. Гореничі Київської області. 08 жовтня 2015 року за заявою позивача про прийняття спадщини за заповітом Шостою Київською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 673/2015. На початку листопада 2015 року [PERSON] звернувся до Шостої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом, оскільки він є особою, яка втратила працездатність у зв`язку із досягненням пенсійного віку та має право на обов`язкову частку у спадщині. У зв`язку з тим, що [PERSON] ухилявся від допомоги спадкодавцю, який через похилий вік та хворобу був у безпорадному стані, позивач просила суд зменшити розмір обов`язкової частки у спадщині [PERSON] після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] у м. Києві. 15 червня 2021 року ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області було відкрито провадження у даній справі. 10.08.2021 ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області справа була прийнята до розгляду суддею Дубас Т.В. 23.11.2023 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області провадження у даній справі було зупинено на час виконання судового доручення. 10.02.2023 ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області провадження у справі було поновлено. 27.04.2023 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. В судове засідання сторони не з`явились. Позивач подала до суду письмове клопотання про розгляд справи за її відсутності, просила позов задовольнити. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За приписами ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За відсутності заперечень позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. ст. 280-281 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши матеріали справи та письмові докази в їх сукупності, оцінивши їх відповідно до ст. 89 ЦПК України, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне. Як встановлено в судовому засіданні, [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . На випадок його смерті, [PERSON] був складений заповіт від 24 травня 2013 року, за реєстрованим номером 2-362, посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори. Згідно останнього, [PERSON] заповідав [PERSON] належну йому земельну ділянку площею 0,0433, яка розташована на території Гореницької сілсьької ради, с/т «Воїн-1» Києво-Святошинського району Київської області та належний йому садовий будинок під [ADDRESS] . Як вбачається із відповіді начальника Управління з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у м. Києві за № Г-1822 від 20.05.2017, 08 жовтня 2015 року за заявою дочки померлого [PERSON] заведена спадкова справа № 673/2015 до майна померлого [INFO] [PERSON] , який на день смерті мешкав за адресою: [ADDRESS] . Шостою Київською державною нотаріальною конторою 08 жовтня 2015 року за вих. № 3995/02-14 було надіслано повідомлення сину померлого - [PERSON] про заведення спадкової справи до майна померлого [PERSON] та необхідність з`явитися до нотаріального контори. 03 листопада 2015 року [PERSON] подав заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON] . 04 листопада 2015 року [PERSON] відкликав заяву про відмову від прийняття спадщини та подав заяву про прийняття спадщини. Як вказано у вищезазначеній відповіді, позивач та її брат [PERSON] є спадкоємцями за законом першої черги і за відсутності заповіту майно померлого мало розподілятись між ними в рівних частинах кожному. 24.05.2013 Шостою Київською державною нотаріальною конторою був посвідчений заповіт [PERSON] на ім`я позивача щодо земельної ділянки площею 0,0433, яка розташована на території Гореницької сільської ради, с/т «Воїн-1» Києво-Святошинського району Київської області та садового будинку [ADDRESS] . Відповідно до ст. 1241 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) [PERSON] має право на обов`язкову частку, яка складається із частки майна, яке мало б належати йому за законом, а саме на частини земельної ділянки та на житлового будинку. Як вбачається із відповіді начальника Управління з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у м. Києві за № Г-2800 від 24.07.2017, брат позивача [PERSON] на момент оформлення спадщини є непрацездатною особою, оскільки досягнув пенсійного віку. Отже, як вбачається із матеріалів справи, спірні правовідносини між сторонами виникли щодо зменшення належної [PERSON] обов`язкової частки у спадщині, яка відкрилася після смерті його батька [PERSON] . Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Цивільне законодавством закріплює право фізичної особи призначити спадкоємців шляхом складання заповіту і розподілити спадкове майно, майнові права та обов`язки на свій розсуд. Проте, ст. 1241 ЦК України визначено право певних осіб на отримання частки спадкового майна, незалежно від змісту заповіту. Закон гарантує визначену частку спадщини, яка називається обов`язковою часткою. Так, відповідно до ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. До обов`язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов`язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця. Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов`язкову частку. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 483/597/16-ц (провадження № 61-5184св18) зроблено висновок, що «право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (ст. 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене ст. 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає». Право на обов`язкову частку у спадщині має особистий характер у тому розумінні, що цим правом наділяється виключно певне вичерпне коло спадкоємців першої черги, які є найбільш уразливими у задоволенні їх майнових інтересів (ст. 1241 ЦК України). Зокрема, відповідним правом наділені особи, які в силу свого фізичного стану об`єктивно позбавлені здатності рівної, поруч з іншими особами, реалізації своїх прав, що вимагає додаткового їх захисту з боку держави. Таким чином, свобода спадкового розпорядження обмежується правом осіб, які закликаються до спадкування незалежно від волі спадкодавця в силу прямої вказівки закону. Обов`язкова частка у спадщині визначається в розмірі половини від тієї частки, яка належала б кожному зі спадкоємців, що мають право на неї, при спадкуванні за законом, незалежно від змісту заповіту. Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. При вирішенні спорів про зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині встановленню та оцінюванню судом підлягає характер відносин між спадкодавцем та спадкоємцем, інші обставини, що мають істотне значення. Зокрема ними може вважатися тривала відсутність спілкування між спадкодавцем і спадкоємцем, неприязні стосунки, зумовлені аморальною поведінкою спадкоємця тощо. Зменшення розміру обов`язкової частки в спадщині полягає у пропорційному зменшенні частки такого спадкоємця. Отже, аналіз вказаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що заявляючи вимоги про зменшення розміру обов`язкової частки, позивач повинен довести суду та підтвердити належними і допустимими доказами підстави такого зменшення, зокрема, відсутність або негативний характер відносин між спадкоємцями та спадкодавцем, неприязні стосунки в зв`язку з аморальною поведінкою спадкоємця тощо. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 707/2048/17, від 23 січня 2020 року у справі № 497/51/18. Однак, доказів на підтвердження того, що між спадкодавцем та [PERSON] були неприязні стосунки чи відсутність спілкування; що відповідач погано поводився з померлим батьком та інше, позивачем не надано та матеріали справи не містять. Відповідно до положень ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу ч. 2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином, враховуючи викладені обставини, суд вважає, що позивачем [PERSON] не надано належних та допустимих доказів наявності підстав для зменшення обов`язкової частки у праві на спадщину відповідача [PERSON] , в зв`язку з чим вимоги її позовної заяви не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 1216-1217, 1241 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed