Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-23 00:00:00

11.05.2023 [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що з 11 вересня 2010 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу вони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які повністю перебувають у неї на утриманні. Відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, добровільно матеріальної допомоги на дітей не надає, а сама вона не має можливості в повній мірі забезпечити дітей усім необхідним. У зв`язку з чим, просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на дітей по 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову, щомісячно і до досягнення дітьми повноліття. 12.05.2023 судом прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Позивач - [PERSON] отримала ухвалу про відкриття провадження у справі 18.05.2023 (а.с.23) та заяв з процесуальних питань до суду не подала. Відповідач - [PERSON] отримав ухвалу про відкриття провадження у справі та позов з додатками 24.05.2023 (а.с.39) та заяв з процесуальних питань до суду не подав. 29.05.2023 представник відповідача, адвокат Малиневський Павло Петрович, направив до суду відзив на позовну заяву мотивуючи тим, що відповідач позов не визнає, зважаючи на безпідставність та необгрунтованість позовних вимог. Розмір заявлених у позові вимог щодо стягнення аліментів вважає явно завищеним. Відповідач не працює. Доходів за минулий та поточний рік, достатніх для виплати аліментів, не має. Право на стягнення з відповідача таких аліментів позивачем не доведено. Крім того, разом з ним у квартирі зареєстрована та проживає його матір [PERSON] , яка є пенсіонеркою за віком та потребує підтримки й матеріальної допомоги відповідача. Тому, просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. 12.06.2023 представник відповідача, адвокат Малиневський Павло Петрович, направив до суду додаткові пояснення у справі, в яких зазначив, що діти проживають з відповідачем за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.3 с. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У постанові Верховного Суду від 29.06.2022 у справі № 596/826/21-ц (провадження №61-3738св22) наголошено, що стягнення з позивача аліментів на утримання дитини за умови, що ця дитина проживає з ним та перебуває на його утриманні, суперечить положенням статті 181 СК України, за якою аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина. Нарахування аліментів за період, коли дитина не проживала з відповідачкою, суперечить цільовому призначенню аліментів, за рахунок яких утримується дитина. Зміна фактичних обставин після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, а саме: встановлення судом факту проживання дитини з іншим з батьків, а не з тим, на чию користь стягуються аліменти, є тією істотною обставиною, яка в розумінні частини другої статті 197 СК України може бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами платника аліментів. У постанові від 4 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц (провадження № 61- 21318св18) Верховний Суд погодився з рішенням суду першої інстанції, яким припинено стягнення аліментів із позивача на користь відповідачки на утримання неповнолітніх дітей, які стягнуто рішенням суду. ВС зазначив, що аліменти - це кошти, спрямовані на забезпечення дитини всім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає з дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Отже, враховуючи факт проживання дітей з відповідачем, вважає, що підстав для стягнення з нього аліментів немає. Таким чином, відповідач вважає, що у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з його недоведеністю. 10.07.2023 позивач подала до суду відповідь на відзив обґрунтовуючи тим, що із наданими запереченнями у відзиві на позовну заяву вона не погоджується, вважає їх необгрунтованими та такими, що не можуть братися судом до уваги, з огляду на наступне. По-перше, представник відповідача вважає, що аліменти розміром 1/3 від заробітку (доходу) на двох дітей - явно завищений, однак ігнорує прямо передбачену норму закону, а саме ч. 5 ст. 183 СК України. По-друге, на підтвердження того, що відповідач не має сплачувати аліменти дітям взагалі, зазначає, що відповідач не працює, та доходу не має, однак знову ж таки проігнорована пряма норма закону, яка передбачає, що обов`язок по утриманню дитини є рівною мірою як для батька так і для матері, незалежно від наявності офіційних доходів. По-третє, однією із підстав відмови у задоволенні позовної заяви про стягнення аліментів, сторона відповідача посилається на те, що з відповідачем проживає його матір, яка потребує матеріальної підтримки, однак, це не підтверджується жодними належними та допустимими доказами. По-четверте, твердження сторони відповідача, що нею не доведено право на стягнення таких аліментів не спростоване жодними належними та допустимими доказами, тим паче право на таке стягнення прямо передбачено законодавством України. Оскільки [PERSON] є батьком [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей, то він зобов`язаний надавати матеріальну допомогу на утримання дітей до досягнення ними повноліття. Вимога сторони відповідача відмовити у задоволенні позову про стягнення аліментів на дітей - прямо суперечить інтересам дітей, порушує права дітей на захист, піклування і гармонійний розвиток, яке їм має надаватися відповідно до закону. Також, варто зазначити, що [PERSON] є дитиною з інвалідністю, йому встановлений діагноз дитячий аутизм з порушенням мови, комунікації та з когнітивною недостатністю. На сьогоднішній день син потребує постійного особливого стороннього догляду. Однак, відповідач не тільки не надає допомоги у його вихованні і догляді, ще й ухиляється від надання фінансової допомоги у вигляді аліментів. Щодо тверджень, що відповідач не працює та не має доходу, то слід зазначити, що він особою працездатного віку, а відсутність у нього офіційних доходів не позбавляє його обов`язку утримувати неповнолітніх дітей. Відповідно до ч. 3 ст. 182 СК України суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідач є власником авто марки «Peugeot Partner» 2008 року, середня ціна якого на сьогоднішній день становить 5000 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 184 500 грн. Також, він є власником 1/4 частини квартири в котрій зареєстрований. Отже, відповідач інших осіб на утриманні не має, має нерухоме та рухоме майно, а тому він має можливість сплачувати аліменти у передбаченому законом розмірі. Щодо того, що з відповідачем у квартирі зареєстрована та проживає його матір [PERSON] , яка є пенсіонеркою і зі слів сторони відповідача потребує фінансової допомоги , то вказані доводи є досить суперечливими. Жодних належних та допустимих доказів того, що відповідач утримує матір пенсійного віку до відзиву на позовну заяву надано не було, адже спільне проживання з нею не підтверджує її утримання. Додана до відзиву копія пенсійного посвідчення матері, лише підтверджує той факт, що [PERSON] досягла пенсійного віку і жодним чином не відноситься до підтвердження факту її утримання. До того ж, є логічним те, що матір відповідача отримує пенсійне забезпечення, а отже утримання відповідача не потребує. Крім цього, за які кошти відповідач фінансово утримує матір, якщо з його слів, він не працює та доходу не має. Таким чином, вважає ці твердження сторони відповідача не обгрунтованими, не підтвердженим належним чином та такими, що не можуть братися судом до уваги. Її право на стягнення аліментів на дітей у визначеному нею розмірі прямо передбачено ч.3 ст. 181, 183 СК України, а твердження сторони відповідача є таким, що не можуть братися судом до уваги, оскільки жодним чином не обґрунтоване і жодними доказами не доведено. Представником відповідача у справі подані додаткові пояснення, в котрих він зазначає, що діти, начебто, проживають разом з відповідачем за адресою реєстрації і вважає, що підстав для стягнення з нього аліментів немає. Однак, це не відповідає дійсності, тому неможливо погодитися з такою позицією сторони відповідача. На сьогоднішній день триває процес розірвання шлюбу між нею та відповідачем у справі №357/5476/23. На початку травня вона прийняла рішення розірвати шлюб з відповідачем і звернулась до суду. В той же час, вона разом з дітьми з`їхала з місця реєстрації за адресою [ADDRESS] , та 15 червня 2023 року винаймає квартиру для себе та дітей. До того ж, відповідно до наданої розписки орендодавця квартири, в котрій вона з дітьми проживає, останній підтверджує той факт, що у зазначеній орендованій квартирі проживають: вона, син [PERSON] та донька [PERSON] . Таким чином, діти зареєстровані за адресою реєстрації відповідача, проте фактично проживають разом з нею і перебувають на її утриманні. Саме тому вона і звернулась до суду з позовною заявою про стягнення аліментів. Відповідачем не надано жодних доказів того, що він утримує дітей. Копія витягу з реєстру щодо зареєстрованих осіб у квартирі, лише підтверджує факт реєстрації, а не факт утримання дітей. А отже, вказані відповідачем твердження не можуть братися судом до уваги, оскільки не підтверджені жодними доказами. До того ж, у неї з відповідачем не було жодного спору щодо місця проживання дітей. Після прийняття рішення про розірвання шлюбу, вона з дітьми з`їхала з квартири в котрій зареєстровані і відповідач не був проти цього. Також, звертає увагу на те, що старший син [PERSON] є дитиною з інвалідністю, в посвідченні особи з інвалідністю, котре було додатком до позовної заяви, зазначено, що законним представником (опікуном) дитини є - [PERSON] , вона є особою, котра виховує і піклується про нього, і син жодним чином не може проживати окремо від неї. Тому, просила позов задовольнити у повному обсязі. 18.07.2023 представник відповідача, адвокат Малиневський Павло Петрович, подав до суду заперечення на відповідь на відзив, мотивуючи тим, що пояснення, міркування та аргументи позивача, викладені у відповіді на відзив, є безпідставними, необгрунтованими, а вказані доводи та обставини дійсності не відповідають. Позивачка зазначає, що відповідач є власником авто марки «Peugeot Partner» 2008 року, середня ціна якого на сьогодні становить 5000 доларів, що в гривневому еквіваленті дорівнює 184 500 гривень. Однак, даний факт дійсності не відповідає, оскільки зареєстрованих за відповідачем транспортних засобів станом на зараз немає. Відповідач не є власником рухомого майна, як стверджує позивачка та доказів наявності у відповідача іншого майна позивачем не надано. Також, відповідач подав до суду відзив на позовну заяву 29.05.2023, а письмові пояснення 12.06.2023. У відповіді на відзив зазначено, що з матеріалами справи позивачка ознайомилася 04.07.2023, при цьому наданий позивачкою договір оренди датований 15.06.2023, тобто, після ознайомлення позивачки з доводами та аргументами сторони відповідача про відсутність у неї будь-яких доказів окремого проживання. Мало того, письмові пояснення відповідача позивачка отримала особисто 17.06.2023, за адресою свого місця реєстрації: [ADDRESS] , що підтверджується трекінгом відправлення поштової служби «Е-Пост». Відтак вважає, що надані позивачкою разом з відповіддю на відзив докази мають штучний характер, а тому їх слід оцінювати критично. Також, звертає увагу на невідповідність заявлених позивачкою підстав і предмета позову, оскільки у відповіді на відзив позивачка неодноразово наполягає на тому, що насправді просить стягнути аліменти в розмірі 1/3 заробітку (доходу) платника на обох дітей (всього 30%), а з іншого - в прохальній частині позовної заяви просить стягнути аліменти в розмірі по 1/3 заробітку (доходу) платника на кожного з дітей (всього 60%). Позивачка стверджує, що наймає житло для себе з дітьми, однак в п. 4 договору найму квартири, доданому до відповіді на відзив, визначено обов`язок наймача використовувати квартиру лише для проживання в ній наймача та членів його сім`ї в загальній кількості 4 особи, та в договорі оренди не зазначено, що з позивачкою в квартирі проживатимуть саме діти. Позивачка вказує, що факт проживання дітей у квартирі підтверджується розпискою орендодавця, однак, копію розписки до відповіді на відзив стороною позивача не долучено. Крім того, розписка не може бути належним та допустимим доказом проживання дітей за вказаною адресою, оскільки не є частиною договору оренди, а сам договір оренди не містить жодного положення з якого вбачається, що діти проживають окремо від батька. Отже, в матеріалах справи містяться докази того, що діти проживають разом з батьком. Доказів зворотнього матеріали справи не містять. Враховуючи факт проживання дітей з відповідачем, вважає, що підстав для стягнення з нього аліментів немає. Також, у відповіді на відзив позивачка зазначила, що відповідач не був проти того, щоб вона з дітьми з`їхали з квартири, в якій вони зареєстровані, однак, вказана обставина дійсності не відповідає. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків, а відповідач згоди на зміну місця проживання дітей не надавав. Оскілки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а позивачем не доведено обставини справи, позов не підлягає до задоволення. Клопотання від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не подано, тому, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з 11 вересня 2010 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, та 22 червня 2023 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області відкрито провадження у справі № 357/5476/23 про розірвання шлюбу між сторонами. Від шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 4,6,7), інформацією з ЄДРСР та визнається сторонами. Також, встановлено, що позивач - [PERSON] зареєстрована разом із дітьми за адресою: [ADDRESS] , а фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , та з нею проживають і перебувають на утриманні діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 9-11, 64-66,68). З матеріалів справи (а.с.8,67) вбачається, що неповнолітній [PERSON] , [INFO] , є дитиною з інвалідністю, йому встановлений діагноз: дитячий аутизм з порушенням мови, комунікації та когнітивною недостатністю, його мати - [PERSON] являється законним його представником, на яку надається соціальна допомога на дитину - інваліда на період з 01.07.2022 по 01.01.2029. Встановлено, що відповідач - [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , здорова та за віком працездатна особа, згідно копії трудової книжки він 31.12.2021 звільнений з роботи за власним бажанням, за період з 01 кварталу 2022 по 4 квартал 2022 року інформація про його доходи, згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, відсутня, а в січні 2023 року ним отримана гуманітарна допомога у розмірі 1000,00 грн., що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 30-34,48). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.69-73), яка отримана судом в порядку перевірки обставин справи на які посилається позивач, [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) являється власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 20.07.2009, виданого КПБМР Служба приватизації державного житлового фонду, та власником 40/200 частини квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності від 10.12.2002 виданого Комунальною Службою приватизації м. Біла Церква. При вирішенні спору суд виходить з наступного. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно із ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком до 6 років становить 2272 гривні, а дітей віком від 6 до 18 років - 2833 гривні. Отже, розмір аліментів на кожну дитину має бути не меншим ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, у даному випадку на [PERSON] , [INFO] , не менше 1416,50 грн., а на [PERSON] , [INFO] , не менше 1136,00 грн. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина 1 ст. 81 ЦПК України). Відповідач заперечуючи проти позову вказує на те, що місце проживання дітей зареєстровано за місцем його проживання, тому вони перебувають на його утриманні. Суд критично оцінює дані доводи відповідача, адже ним не надано до суду достатніх доказів в підтвердження даної обставини, та вказані доводи спростовуються доказами, що зазначені позивачем. Відповідач посилається на те, що на його утриманні перебуває мати - [PERSON] , що підтверджує копією її пенсійного посвідчення та довідкою щодо реєстрації її місця проживання за його адресою проживання (а.с.34,35), однак доказів, що [PERSON] є його матір`ю, вона визнана у встановленому законодавством порядку недієздатною до суду не надав, із зазначено лише вбачається [PERSON] є особою, яка досягла пенсійного віку і отримує пенсію відповідно до Закону та її зареєстроване місце проживання разом із відповідачем, а належних, допустимих та достатніх доказів у підтвердження вказаної обставини останнім до суду не надано. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Також, перебування батьків у шлюбі або його розірвання не впливає на обов`язок батьків утримувати дитину, адже аліменти на дитину є гарантією виконання кожним з батьків свого обов`язку забезпечувати дитину, надавати їй можливість на користування всіма благами соціального забезпечення, належним харчуванням, житлом, розвагами, надати їй захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Аліменти є власністю самої дитини, а не батьків. Батьки лише отримують та використовують їх від імені дітей. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, враховуючи, що батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття і такий обов`язок є рівною мірою обов`язком як матері, та і батька, обов`язком особистим, індивідуальним, суд діючи в інтересах дітей приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з 11.05.2023 і до досягнення дітьми повноліття, оскільки визначений спосіб стягнення аліментів відповідає положенням законодавства та інтересам дітей, їх рівню життя, фізичному, моральному, культурному, духовному і соціальному розвитку. Згідно з ч.4 ст.273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. На підставі ст. 141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору за подання до суду вказаного позову, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь держави судового збору в розмірі 1073,60 грн.

Outcome: approved