Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-01 00:00:00

До Суворовського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , в якому позивач просив визнати частково недійсним у частині покупця [PERSON] договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського районного округу Гребенюк І.М. 24 травня 2013 року за р. № 1181, перевівши право покупця 1/2 частини квартири за цим договором з [PERSON] на [PERSON] . Позов мотивований тим, що 25 березня 2003 року рішенням Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області № 161/32 позивачу надано у приватну власність із земель запасу (житлова та громадська забудова) селищної ради земельну ділянку площею 0,0638 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) по [ADDRESS] . На підставі зазначеного рішення Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області на ім`я позивача було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ОД № 022342 від 23.02.2004 р. 30 травня 2006 року позивач продав вказану земельну ділянку за 46\~307,00 грн. На наступний день, за 12 680,00 грн. - кошти отримані від продажу земельної ділянки, яка перебувала у особистій приватній власності позивача, придбано квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 07 травня 2013 року вказану квартиру продано за 487\~573,00 грн. 24 травня 2013 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як продавцями, та [PERSON] та [PERSON] , як покупцями, було укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського районного округу Гребенюк І.М. за р. № 1181. Посилаючись на те, що квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , та яка, в свою чергу, була придбана за рахунок коштів, отриманих від продажу земельної ділянки, отриманої [PERSON] в порядку безкоштовної приватизації, при цьому відповідач не отримувала доходу, за рахунок якого вона мала змогу придбати частину квартири, що підтверджує факт придбання квартири повністю за особисті кошти позивача, просив визнати недійсним договір в частині, що стосується покупця [PERSON] , і визнати покупцем за цим договором позивача, як особу за рахунок якої і для якої фактично укладався договір. В матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву представника відповідача [PERSON] адвоката Гакман Г.М. , в якому останній просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Відзив мотивований тим, що 30 жовтня 1999 року між сторонами зареєстровано шлюб. У період шлюбу, а саме у 2003 році, за клопотанням батьків відповідача [PERSON] , які тривалий час працювали в радгоспі «Авангард», за заявою глави молодої сім`ї [PERSON] , Авангардівська селищна рада ухвалила рішення №161/32 від 25.03.2003 про надання у власність із земель запасу селищної ради земельну ділянку площею 0,0638 га для будівництва житлового будинку по [ADDRESS] . 30 травня 2006 року відповідач [PERSON] за погодження на той час чоловіком- позивачем [PERSON] , про що відзначається у договорі купівлі-продажу зареєстрованому в реєстрі за № 3526, продали свою власність, яка набута під час шлюбу, тобто земельну ділянку площею 0,0638 га для будівництва житлового будинку по [ADDRESS] травня 2006 року сторони знаходячись у зареєстрованому шлюбі і будучи подружжями, за обоюдним погодженням, про що відзначається у договорі, за договором купівлі-продажу, який засвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №1998, була придбана житлова квартира, загальною площею 45,6 кв.м. під № 202 за адресою: [ADDRESS] , яка стала власністю подружжя. 21 листопада 2007 року шлюб між сторонами розірвано. 29 травня 2010 року сторони повторно зареєстрували шлюб . 07 травня 2013 року сторони, знаходячись у зареєстрованому шлюбі і будучи подружжями, за обоюдним погодженням, про що відзначається у договорі, за договором купівлі-продажу, який засвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №908, була відчужена житлова квартира, загальною площею 45,6 кв.м. під № 202 за адресою: [ADDRESS] , яка була власністю подружжя. 24 травня 2013 року сторони, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі і будучи подружжями, за обоюдним погодженням подружжя збоку продавця та покупця, про що відзначається у договорі, який засвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрований у реєстрі за №1181, була придбана квартира, загальною площею 68,4 кв.м., під №61, за адресою: [ADDRESS] , яка стала власністю подружжя. Представник відповідача вказує на те, що підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу житлової квартири [ADDRESS] , в частині покупця цієї квартири [PERSON] , немає. Крім того зазначає, що договір складений 24 травня 2013 року в присутності позивача, і на момент правочину та після нього у нього не було ніяких претензій щодо порушеного нібито його права з моменту придбання до дати подання позову до суду, тобто упродовж більше 8 років, а тому договір купівлі-продажу є чинним, в свою чергу, строки позовної давності для звернення позивача з вказаним позовом сплили ще 24 травня 2016 року (а.с.30-37). В матеріалах справи наявна відповідь на відзив представника позивача [PERSON] адвоката Шестопалова О.О. в якому сторона позивача просила відхилити доводи представника відповідача та задовольнити позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі. Так, сторона позивача зазначає, що земельна ділянка площею 0,0638 га по [ADDRESS] , отримана позивачем [PERSON] на підставі ст. 118 Земельного Кодексу України в межах норм безоплатної приватизації, а тому відповідно до ст. 59 Сімейного кодексу України є його особистою приватною власністю. В подальшому, саме за рахунок коштів, отриманих від продажу зазначеної земельної ділянки було придбано спочатку квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а в подальшому, після продажу цієї квартири, придбано спірну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача вказує на те, що відповідачем під час придбання квартири за адресою: [ADDRESS] , було введено позивача в оману, що квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя, тому після її продажу та купівлі нової квартиру, останню необхідно оформити на кожного із подружжя в рівних частках. Щодо пропуску строку позовної давності вказав, що під час укладання договору купівлі-продажу 24 травня 2013 року, позивач надаючи згоду на укладення договору в частині покупця частини квартири, керувався роз`ясненням нотаріуса під час укладання договору купівлі -продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , а саме що остання є спільною сумісною власністю подружжя. Лише після того як, відповідач почала чинити перешкоди позивачу у доступі до належного йому майна, позивач звернувся до фахівців в галузі права, які повідомили йому про факт введення в оману щодо майна, яке належало позивачу на праві приватної власності (а.с.75-77). В матеріалах справи наявні додаткові пояснення представника позивача [PERSON] адвоката Сторожук Д.І., в яких сторона позивача просила визнати поважними пропущення строку подання позовної заяви по справі № 523/21080/21 та поновити процесуальний строк, задовольнити позовні вимоги. Представник позивача додаткового зазначив, що земельна ділянка площею 0,0638 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) по [ADDRESS] , належала позивачу на праві приватної власності, і навіть будучи у шлюбних відносинах з відповідачем, остання не мала ніякого права власності на зазначену вище земельну ділянку. Зазначив, що земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, лише у період з 8 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно, вважається спільною сумісною власністю подружжя. У інших випадках таке майно належить до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Послався на положення, що міститься у постанові К ЦС ВС від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17. Купівля квартири за адресою: [ADDRESS] , відбулася через 17 днів за кошти отримані від продажу квартири, яка належала на праві приватної власності [PERSON] і не була в сумісній власності подружжя, оскільки придбана за особисті грошові кошти позивача. Втім, під впливом оману, будучи, не обізнаним в правовому полі та не усвідомлюючи наслідки укладання 24 травня 2013 року правочину договору купівлі-продажу, [PERSON] підписав такий договір (а.с.131-134). Щодо причин пропуску строку звернення до суду, додатково пояснив, що позивач лише у вересні 2021 року, після того як відповідач почала чинити перешкоди у доступі до квартири, звернувся до адвоката і дізнався про порушення своїх майнових прав (а.с.131-135). \~Представник позивача [PERSON] адвокат Сторожук І.В. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. \~Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Гакман М.С. в судовому засіданні позов не визнали та просили відмовити у його задоволенні з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. \~Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що позивач та відповідач по справі з 30 жовтня 1999 року перебували у зареєстрованому шлюбі. З копії Державного акту на право власності на земельну ділянку виданого 23 лютого 2004 року вбачається, що [PERSON] на підставі рішення Аванградівської селищної ради № 161-32/VIII-3 від 25 березня 2003 року, набув право власності на земельну ділянку розташовану на території [ADDRESS] , цільове призначення: будівництво та обслуговування жилого будинку господарських будівель та споруд. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку на право постійного користування землею, договорів оренди за № 095 ( а.с.6). 30 травня 2006 року між [PERSON] , як продавцем, від імені якого на підставі довіреності діяла [PERSON] , та [PERSON] , [PERSON] , як покупцями, було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Куркан Н.Ф. за р. № 3526, відповідно до умов якого продавець передав у власність покупців належну йому на праві власності земельну ділянку прощею 0, 0638 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 31 травня 2006 року, засвідченого приватним\~нотаріусом Одеського\~міського нотаріального\~округу та\~зареєстрованого в\~реєстрі за\~№19980, [PERSON] , діючи від імені [PERSON] , придбала у власність квартиру, загальною площею 45,6 кв.м., під № 202 за адресою: [ADDRESS] (а.с.9-10). 21 листопада 2007 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується копіює свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с.57). 29 травня 2010 року між сторонами\~ зареєстровано\~шлюб,\~що підтверджується\~копією свідоцтва\~ про шлюб серії [NUMBER] ( а.с.58). Відповідно до договору купівлі-продажу від 07 травня 2013 року [PERSON] , за згодою дружини [PERSON] , продав квартиру, загальною площею 45,6 кв.м. під № 202 за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу, який засвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №908 (а.с.60-61). 24 травня 2013 року позивач [PERSON] і [PERSON] , придбали в рівних частках квартиру під [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу, який засвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1181 (а.с.62). Відповідно до Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 3903834, №3903630, квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності в розмірі по частці [PERSON] та [PERSON] (а.с.63,64). Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Спір у\~справі виник\~у зв`язку\~з оспорюванням\~позивачем дійсності\~договору купівлі-продажу квартири у частині покупця [PERSON] . Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків. В обґрунтування\~позовних вимог\~позивач зазначає,\~що саме за рахунок коштів, отриманих від продажу земельної ділянки належної йому на праві особистої приватної власності, було придбано спочатку квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а в подальшому, після продажу цієї квартири, придбано квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . При цьому, відповідачем під час придбання квартири за адресою: [ADDRESS] , було введено позивача в оману, що квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя, тому після її продажу та купівлі нової квартиру, останню необхідно оформити на кожного із подружжя в рівних частках. За таких обставин, позивач вважає, що відповідач ввела його в оману щодо майна, яке належало йому на праві особистої приватної власності. В силу ст. 230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Згідно з ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 230-233 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тобто обман має місце, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 Цивільного кодексу України може бути визнаний судом недійсним. Отже позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 Цивільного кодексу України. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 25.07.2019 у справі №910/9879/18. Відповідно до ч. 3 ст.\~12, ч. 1,\~5\~ст.\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, Верховним Судом у постанові від 28.01.2021 у справі № 910/17743/18. Будь-яких доказів, які б свідчили про обман з боку відповідача позивач та його представник суду не надали. Як зазначалось вище для встановлення обставин вчинення правочину під впливом обману на позивача покладається обов`язок з доведення наявності трьох складових: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману. Так позивач, розпорядившись своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, не надав суду жодного доказу в порядку ст.ст.\~76-80, ч. 1 ст.\~81 ЦПК України\~на підтвердження\~наявності обставин,\~що обґрунтовують\~позовні вимоги,\~а саме\~не надано\~належних та\~допустимих доказів\~того,\~що оскаржуваний\~договір купівлі-продажу\~вчинявся позивачем\~під впливом\~обману з\~боку відповідача,\~що ним\~неправильно сприймалися\~фактичні обставини\~правочину,\~що вплинуло\~на його\~волевиявлення, як\~і доказів, що квартира фактично була придбана саме за кошти позивача отримані від продажу майна, що належало йому на праві особистої приватної власності і для нього. При цьому,\~ посилання\~сторони позивача\~ лише\~на необізнаність\~в правовому\~полі не може свідчити про те, що оскаржуваний договір ним був укладений під впливом обману та не є підставою за вищезазначених обставин для визнання недійсним вказаного договору в частині покупця [PERSON] . Згідно ч. 1\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Таким чином, беручи до уваги принципи змагальності та диспозитивності цивільного процесу, враховуючи, що позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження позовних вимог та порушення відповідачем прав позивача, суд вважає позовні вимоги є не обґрунтованими та не доведеними належними, достатніми та допустимими доказами, а відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Щодо строків позовної давності суд зазначає наступне. Згідно зі ст.\~256\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 4\~ст.\~267\~ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В постанові Верховного Суду від 21.10.2020 у справі № 509/3589/16-ц вказано, що сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави. У \~відзиві на\~позовну заяву\~сторона відповідача\~зазначає про\~ сплив\~ строку позовної давності для звернення позивача з вказаним позовом, при цьому не заявлено про застосування позовної давності. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до положень\~ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed