Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, обґрунтовуючи яку зазначила, що 06 червня 2017 року вони зареєстрували шлюб, [INFO] в них народився сина - [PERSON] . З часом сімейне життя між ними не склалося та 18 квітня 2018 року шлюб був розірваний. Відповідач проживає окремо від позивача та їх дитини, будь-якої допомоги не надає, дитину не виховує, не піклується про її стан здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, не створює належних умов для розвитку природних здібностей дитини, не спілкується з нею та не вживає активних дій для спілкування. Всі дані обов`язки відносно дитини здійснює позивач самостійно, так як дитина постійно проживає з нею, позивач її виховує, піклується про її стан здоров`я, фізичний і духовний розвиток, створюю їй необхідні умови. Відповідача направив відзив на позовну заяву, де зазначив, що позовні вимоги не визнає, позивач чинить перепони та обмежує його у можливості спілкуватись із сином, та не виконує рішення суду з цього приводу. Відповідач не проявляв агресивної поведінки до позивача та сина і має бажання виховувати сина. Щодо заборгованості по аліментам, то дана заборгованість виникла через складний фінансовий стан та відсутність роботи, проте на даний час працює та виплачує заборгованість. В зв`язку з цим, в задоволенні позову просить відмовити. Представником позивача направлено відповідь на відзив, де зазначено, що відповідач з 2020 року не проявляв інтересу до дитини та не бажав його бачити. Крім того, відповідач вчиняв відносно позивача домашнє насильство і це вплинуло на поведінку дитини. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, додатково зазначили, що відповідач систематично вчиняв відносно позивача домашнє насильство, бив її, душив, ображав нецензурними словами, при цьому дитина була свідком таких подій. Позивач лікувалась після таких тілесних ушкоджень. Неодноразово зверталась в поліцію. Дитиною відповідач не цікавиться, останній раз був у 2021 році, аліменти не платить, має негативні характеристики, вчиняв адміністративні правопорушення, вживає алкогольні напої. Батька син боїться, не хоче з ним бачитись, відповідач негативно на нього впливає. Син в школі веде себе агресивно, душить дівчат та пояснює це те, що таке робить батько. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечив в повному обсязі з підстав викладених відзиві на позов, додатково зазначив, що позивача не бив, доказів цього не має, до кримінальної відповідальності не притягувався. Звертався в суд щодо визначення порядку спілкування з сином, проте позивач рішення не виконувала, дитину не давала та налаштовувала його проти відповідача. Позивача було притягнуто до відповідальності за невиконання рішення суду щодо порядку спілкування з дитиною. Комісія служби у справах дітей винесла рішення на його користь. Аліменти не платив, бо не було коштів, на даний час працює і з нього стягують аліменти у розмірі 50% від доходу. До дитини приходжав останній раз і 2021 році, тому, що сина йому не давали для побачення і тому звертався зі скаргами. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи без їх участі, просить прийняти законне рішення в інтересах дитини. Суд, заслухавши пояснення сторін, представника позивача, дослідивши письмові та електронні докази, допитавши свідків, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , перевіривши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом встановлено, що 06 червня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що Обухівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області було видано свідоцтво про шлюб, номер актового запису 139. [INFO] у сторін народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 квітня 2018 року по справі №755/1479/18 шлюб, зареєстрований 06 червня 2017 року Обухівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. 22 березня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва було видано судовий наказ, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] у розмірі частини з усіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 25.01.2018 року і до досягненням дитиною повноліття. Відповідно до довідок-розрахунків, у [PERSON] наявна заборгованість по сплаті аліментів на користь [PERSON] на утримання [PERSON] . Відповідно до листа Дніпровського управління поліції у м. Києві від 11.10.2022, зазначено, що за період 01.01.2018 по 05.09.2022 [PERSON] зверталась до Дніпровського управління поліції у м. Києві 9 разів щодо неправомірних дій [PERSON] . Відповідно до витягу з ЄРДР від 20.09.2019, зазначено, що [PERSON] звернулась із заявою про те, що 17.09.2019 приблизно о 18:00 год., за адресою [ADDRESS] [PERSON] спричинив їй тілесні ушкодження. Правова кваліфікацію ч.1 ст.125 КК України. Відповідно до довідок КНП «Консультативно-діагностичний центр дитячий Дніпровського району» м. Києва від 09.10.2018 та 11.11.2019, зазначено, що 25.07.2018 та 18.09.2019 [PERSON] ( мати [PERSON] )зверталась до психолога КНП «КДЦЦ» зі скаргами на поганий сон у її сина, агресивне відношення до дорослих, дітей та тварин. Мати Вважає, що такі дії сформувались в результаті копіювання насильницьких дій його батьком про відношенні до матері та сина. Відповідно до довідки ГУ НП в Київській області від 10.09.2018, [PERSON] звільнено зі служби 02.02.2018 у зв`язку з дисциплінарним стягненням. Відповідно до даних з сайту Судова влада України, [PERSON] притягувався до адміністративної відповідальності. Відповідно до довідки виданої спеціалістом відділу з питань місця реєстрації місця проживання /перебування фізичних осіб Дніпровської РДА [PERSON] проживає разом зі своєю матір`ю [PERSON] та повністю знаходиться на її утриманні. 10 вересня 2019 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 755/14971/18 позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у вихованні дитини, встановлення графіку спілкування з дитиною - задоволено частково. Визначено способи участі [PERSON] у вихованні сина, а саме: кожні першу і третю суботу та другу і четверту неділю місяця з 10.00 години до 18.00 години, з урахуванням та дотриманням режиму харчування та сну. 10 липня 2020 року рішенням Обухівського районного суду Київської області по справі № 372/4481/19 позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини задоволено повністю. Відповідно до актів державних виконавців за 2019-2020 роки, [PERSON] рішення суду про надання для побачення дитини із батьком добровільно не виконує. Відповідно до постанов державних виконавців на [PERSON] в зв`язку з невиконанням рішення суду щодо участі [PERSON] у вихованні сини [PERSON] накладено штрафи. Відповідно до довідок Дніпровського управління поліції м.Києва, [PERSON] звертався до поліції з приводу дій [PERSON] , яка забороняє йому спілкуватись із дитиною. Відповідно до листів Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві, [PERSON] звертався до виконавчої служби з приводу дій [PERSON] , яка забороняє йому спілкуватись із дитиною та не виконує рішення суду з цього приводу. Відповідно до листа Управління освіти Дніпровського району в м. Києві, [PERSON] повідомлено про його право спілкуватись із дитиною. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 17.03.2023 №103/2137/41/3, прийнято рішення за недоцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що є дипломованим психологом. До неї звернулась позивач щоб свідок надала допомогу сину, оскільки він агресивно поводив себе з однокласниками. В них було 8 сеансів. Дитини говорила, що душив дівчат в школі, бо так поводив себе тато. Дитина має високий рівень тривоги, бачила насильство. Тата не згадує і боїться його. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що є мати позивача, живуть разом. Сторони під час шлюбу мали конфлікти, відповідач вчиняв домашнє насильство, донька була декілька разів була побита. Свідок забирала її додому. Син розповідав, що тато бив маму. Сторони проживали разом близько 5 років, розійшлися у 2017 році. Відповідач не приїжджає до дитини більше одного року, не цікавиться його життям. Коли батько приїжджав, син не хотів його бачити. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що є сусідкою позивача, допомагає у вихованні сина, водить його в школу та на гуртки. З [PERSON] близькі стосунки, він боїться батька і не хоче про нього говорити. Відповідач вчиняв насильство відносно позивача. Бачила, як [PERSON] в школі ображав дівчат та говорив, що таке робить, бо так робив його тато. У відповідності до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частин 1-3 статті 5 Сімейного кодексу України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Частинами 7-10 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ч. 2 статті 141 Сімейного кодексу України проживання батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ч. 2 статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 1 статті 151 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. У відповідності до п.п. 2,3 ч.1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстко поводяться з дитиною. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно пунктів 15,16 Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав суд розглядає як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір і батька. Відповідно до ч.1,2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ч.1 статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до п. 1,2 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ч.3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У принципі 6 Декларації прав дитини Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. На суспільстві і на органах публічної влади повинен лежати обов`язок здійснювати особливе піклування про дітей, що не мають сім`ї, і про дітей, що не мають достатніх засобів для існування. Бажано, щоб багатодітним сім`ям надавалась державна або інша допомога на утримання дітей. У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» зазначено, «що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини». Суд приходить до висновку, що таких обставин під час розгляду справи не встановлено та не наведено позивачем у позові і не підтверджено допустимими та належними доказами. Наявний конфлікт між матір`ю та батьком дитини так і часткова не сплата аліментів, не є безумовними підставами для позбавлення відповідача батьківських прав. Крім того, в судовому засіданні відповідач висловив бажання приймати участь у вихованні дитини, допомагати їй. Також в судовому засіданні встановлено, що батько проявляв активні дії щодо можливості зустрічі з дитиною, а жорстокого поводження з дитиною зі сторони батька жодним доказом не встановлено. Таким чином, позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав не підлягають задоволенню, оскільки позов поданий до суду без достатніх правових підстав, вимоги якого немотивовані, не містять обґрунтувань порушення відповідачем своїх батьківських обов`язків щодо виховання, розвитку та матеріального утримання дитини, які могли би вважаться судом такими, що дозволяють застосувати виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісного батька. Отже, позов не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed