Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-19 00:00:00

28.12.2018 року [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова з позовною заявою до [PERSON] , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод щодо участі у вихованні та спілкуванні з дитиною [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 22.11.2003 року між ним [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. За час проживання в шлюбі у сторін народилася донька [INFO] [PERSON] . Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13.09.2018 року шлюб між сторонами розірвано. Ще до розірвання шлюбу відповідач забрала спільну дтину та мешкає окремо від позивача. На думку позивача, [PERSON] створює штучні перешкоди для спілкування батька з дитиною, ігнорує обговорення її навчання, виховання, оздоровлення та відпочинок. При спробах зустрічей з донькою влаштовує скандали і провокації. На протязі всього часу позивач намагається налагодити норальний зв`язок з дитиною, приймати участь у її вихованні, утриманні, розвитку, проте відповідач порушує його права як батька на виховання. На підставі викладеного, вважав оптимальним встановити для сторін порядок участі батька у вихованні та спілкуванні з донькою, який зазначив у прохальній частині позовної заяви. 28.12.2018 року справа надійшла в провадження судді Грищенко (а.с.25) Ухвалою судді від 02.01.2019 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху. 20.03.2019 року позивачем подано заяву про усунення недоліків Вх. №12482. 11.04.2019 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху. 06.05.2019 року представником позивача подано заяву про усунення недоліків Вх. №20275. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.05.2019 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. 02.07.2019 року представник відповідача [PERSON] [PERSON] подала до суду заяву про ознайомлення. 16.10.2019 року представник відповідача [PERSON] [PERSON] з матеріалами справи ознайомилась. 14.01.2020 року [PERSON] подала до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою. 16.03.2020 року представник відповідача [PERSON] [PERSON] клопотала суд про відкладення у зв`язку із зайнятістю в іншій справі. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.06.2020 року головуючим по справі обрано Омельчено К.О. 30.06.2020 року Департамент служб у справаї дітей Харківської міської ради подав до суду заяву Вх. №32627 в якій надав пояснення з приводу того, що [PERSON] було проінформовано про процедуру проведення засідання комісії під час дії карантину, однак належні документи він не надав, та просив направити йому запрошення на засідання Комісії або іншим чином запросити його на засідання Комісії. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.02.2021 року витребувано у третьої особи висновок по встановлення порядку участі [PERSON] у вихованні малолітньої дочи [PERSON] , [INFO] . Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.03.2021 року, головуючим по справі обрано суддю Грищенко І.О. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.04.2021 року, головуючим по справі обрано суддю Подус Г.С. Представником відповідача [PERSON] [PERSON] подано заяву про проведення підготовчого судового засідання без її присутності. Представником позивача [PERSON] [PERSON] подано заяву про проведення підготовчого судового засідання без його присутності. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 10.06.2021 року закрито підготовче судове засідання по справі. 03.09.2021 року [PERSON] подала заяву про відкладення розгляду справи Вх. №45436 від 03.09.2021 року. 10.11.2022 року представник відповідача [PERSON] [PERSON] подала заяву Вх. №ЕП-4935 про відкладення розгляду справи. 12.01.2023 року від представник відповідача [PERSON] [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності відповідача. Проти задоволення позовних вимог заперечують та просять відмовити. Представником позивача [PERSON] [PERSON] подано клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та представника Вх. №ЕП-3906 від 12.06.2023 року. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за відсутності представника Департаменту служб у справах дітей ХМР, а також надав пояснення в яких вказав, що на теперішній час сторони по справі не звертались до Департаменту з приводу отримання висновку, а тому надати ґрунтовний висновок по справі не виявляєься можливим. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено, [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 22.11.2013 року. Рішнням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13.09.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилася дитина [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Згідно Довідки №01-47/94 від 21.02.2019 року виданої директором ХЗОШ №105, [PERSON] на батьківські збори не приходив жодного разу, з класним керівником зв`язок не підтримує, успіхами дитини не цікавиться. Зі слів [PERSON] , класного керівника 5-Б класу, [PERSON] скаржилася на те, що батько її ображає, разом з сімєю не проживає. Відповідно до заключення психолога про емоційний стан та структуру сімейних відносин дитини [PERSON] , [INFO] , зазначено, що дитина членами своєї родини вказує себе, матір, бабусю та дідуся. Про батька сказала, що вважає його родичем. В розмові дитина з тривогою говорить про те, що категорично не хоче бачитися з батьком. Згадує як він підвищував на неї голос, коли вона робила помилки при виконанні домашнього завдання. Заключення складено 13.07.2019 року. Оскільки наразі між позивачем та відповідачем не досягнуто домовленості щодо способів участі батька у вихованні та спілкуванні з донькою, позивач звернувся із даним позовом до суду. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). У статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року, передбачено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. У статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначено контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання ним інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (ч. 8 ст.7 СК України, ст.11Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права. У рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року). Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачиться на шкоду інтересам дитини. Відповідно до ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. У статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом статей 150,155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм внутрішнього законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. Той із батьків, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, а інший не має права перешкоджати йому спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Отже, із системного тлумачення частини 1 статті 3 Конвенції «Про права дитини», ст. ст.7,141,159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. У частинах першій та другій статті 159 СК України передбачено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Третьою особою не надано висновок про порядок участі батька у вихованні дитини, крім того Департамент служби по справам дітей стверджує, що до Служби сторони по справі не звертались, однак це не відповідає фактичним обставинам справи. В матеріалах справи наявні копії звернення [PERSON] до Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради у 2019 році кінцевих рішень прийнято не було. Судом неодноразово витребовувася висновок по даній справі, однак мотивованого висновку також надано не було. Відповідач не порушує питання з приводу неналежного уримання спільної дитини. Відповідно до ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. При цьому щодо твердження відповідача, що дитина не бажає спілкуватися з батьком, суд зазначає наступне. Враховуючи, що на момент розгляду справи в Україні запроваджений воєнний стан, суд також не вбачає перешкод для необмеженого спілкування позивача із донькою засобами телефонного, поштового та електронного засобу зв`язку. Крім того, враховуючи те, що наразі між дитиною та батьком відсутній стійкий контакт, а також враховуючи, що дитина має образу на батька, про що свідчять письмові пояснення [PERSON] , наявні в матеріалах справи, суд також вважає за доцільне перші три місяці проводити зустрічі дитини з батьком у присутності матері [PERSON] , з метою покращення емоційного контакту батька з донькою. Оцінивши всі обставини, які мають істотне значення для визначення способів у вихованні та спілкуванні з дитиною, подані докази в їх сукупності, враховуючи всі можливості батьків забезпечити належні умови для виховання та розвитку дитини, її духовний та фізичний розвиток, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та вважає за доцільне визначити саме такий порядок участі [PERSON] у спілкуванні з донькою [PERSON] : кожну суботу тижня з 10.00 год. до 17.00 год. в місцях, помешканнях та закладах приналежних до об`єктів громадського дозвілля та відпочинку дітей, з урахуванням стану здоров`я дитини, погодних умов і режиму дня дитини; кожен день народження дтини, кожного року до досягнення повноліттяз 12.00 год. до 16.00 год.; кожні шкільні канікули в літній період 14 днів, в зимовий період 7 днів, в період весняних та осінній канікул по 3 дні; необмежене спілкування особисто з дитиною за допомогою засобів телефонного, поштового, електронного та інших видів зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування. Перші три місяця зустрічі проводити у присутності матері, [PERSON] , з метою налагодження контакту батька з дитиною. Усі зустрічі проводити за згодою дитини. З урахуванням вікових змін дитини, її розвитку та потреб, батьки не позбавлені в майбутньому права змінити встановлений судом спосіб участі у вихованні дитини, що буде відповідати інтересам дитини. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі № 569/18837/19 (провадження № 61-1728св22). При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.\~Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до\~статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч.1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial