Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-27 00:00:00

23.05.2023 року представник позивача [PERSON] в інтересах [PERSON] звернулася до суду із вищезазначеним позовом. Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області у справі № 303/5810/21 від 13 жовтня 2021 року шлюб між позивачем та відповідачкою розірвано. Після розірвання шлюбу їхні спільні діти: [PERSON] , 2013 року народження та [PERSON] , 2011 року народження, за усною домовленістю проживали з відповідачкою, а [PERSON] , 2004 року народження - із позивачем. Однак з початку січня 2023 року ситуація змінилась і всі троє дітей сторін наразі проживають зі позивачем, а відповідачка має іншу сім`ю за кордоном. Зазначає, що позивач намагається забезпечити дітей всім необхідним, дбає про них, створює належні умови для проживання, лікування. Враховуючи те, що відповідачка виїхала за кордон в нотаріальному порядку визначити місце проживання дітей зі позивачем неможливо, оскільки колишня дружина позивача не бажає повертатися до України, у звязку із чим єдиним способом захисту є визначення місця проживання дітей у судовому порядку. Посилаючись на зазначені обставини просить суд, визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] за місцем проживання батька [PERSON] . 07.07.2023 р. від представника позивача [PERSON] надійшла до суду заява про зміну предмету позову. У даній заяві представник позивача просить визначити місце проживання дітей [PERSON] , 2004 року народження, [PERSON] ,2013 року народження та [PERSON] , 2011 року народження за місцем проживання батька [PERSON] за адресою [ADDRESS] на самостійному утриманні та вихованні останнього. Крім того, слід відмітити, що 07.07.2023 р. позивач [PERSON] подав до суду заяву про залишення позовних вимог в частині стягнення аліментів без розгляду, у звязку із чим ухвалою Воловецького районного суду від 07.07.2023 р. позовні вимоги в частині стягнення аліментів із відповідачки на утримання дітей [PERSON] , 2011 року народження, [PERSON] , 2013 року народження, у твердій грошовій сумі у розмірі по 2000 гривень, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з моменту пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття - залишено без розгляду. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, однак позивач подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі. Також зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просив такі задовольнити, з підстав викладених у позові. Відповідачка в судове засідання повторно не з`явилася, про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена, що підтверджується оголошенням про виклик до суду на веб-сайті офіційного порталу судової влади. У відповідності до ч. 1 ст. 278 ЦПК України відповідачка відзив щодо позову не подавала. Представник третьої особи - Виконавчий комітет Жденіївської селищної ради (орган опіки та піклування) в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без їх участі за наявними матеріалами справи, в додаток надано висновок комісії з питань захисту прав дитини. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до вимог ч. 1 п. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзиву на позов і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, висновок органу опіки та піклування, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. У відповідності до ст.4 ЦПК України, до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів має право звернутись кожна особа. Згідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони по справі [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , перебували у зареєстрованому шлюбі. Шлюб між ними було зареєстровано 9 лютого 2003 року відділом РАГС Воловецького районного управління юстиції, актовий запис № 6. За час шлюбу в сторін народилися спільні діти. У відповідності до свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого повторно Воловецьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області 14.05.2019 р., [PERSON] , народилася [INFO] , в графі «батько» вказано « [PERSON] », в графі «мати» зазначено « [PERSON] ». Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , що видане повторно 24.02.2023 р. Відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, [PERSON] народилася [INFO] , в графі «батько» вказано « [PERSON] », в графі «мати» зазначено « [PERSON] ». Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , що видане повторно 24.02.2023 р. Відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції [PERSON] народилася [INFO] , в графі «батько» вказано « [PERSON] », в графі «мати» зазначено « [PERSON] ». У відповідності до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.10.2021р. (справа №303/5810/21, провадження №2/303/1652/21) шлюб між сторонами розірвано. Як вбачається зі змісту позовної заяви, після розірвання шлюбу їхні спільні діти: [PERSON] , 2013 року народження та [PERSON] , 2011 року народження, за усною домовленістю проживали з відповідачкою, а [PERSON] , 2004 року народження - із позивачем, однак з початку січня 2023 року ситуація змінилась і всі троє дітей сторін наразі проживають зі позивачем, а відповідачка проживає за кордоном. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] ,2013 року народження та [PERSON] , 2011 року народження за місцем проживання батька [PERSON] , суд зазначає наступне. З висновку органу опіки та піклування затвердженого рішенням виконавчого комітету Жденіївської селищної ради Мукачівського району від 04.07.2023 р. № 312 про визначення місця проживання малолітніх дітей, вбачається, що батько дітей [PERSON] , [INFO] (паспорт [NUMBER] , виданий 25.06.1998р. Франківським РВ ЛМУ УМВС України у Львівській обл.), зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] Службою у справах дітей Жденіївської селищної ради 21.06.2023 було проведено обстеження умов проживання сім`ї [PERSON] , [INFO] за адресою [ADDRESS] та було встановлено, що малолітні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] дійсно проживають разом із батьком [PERSON] . В результаті проведення обстеження умов проживання встановлено, що житло, у якому проживають малолітні діти - це приватний житловий будинок, який складається з 3-х кімнат, ванни, коридору та господарських споруд. Для виховання та розвитку малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] батьком створено такі умови: дівчата мають окремі спальні місця, письмовий стіл, шафу для одягу, одяг в достатній кількості. Забезпечені продуктами харчування в повній мірі. Збережено належний санітарно-гігієнічний стан житла. Відповідно до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Тому слід зауважити, що в ході обстеження умов проживання посадовою особою служби у справах дітей Жденіївської селищної ради Мукачівського району [PERSON] проведено бесіду з [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які повідомили, що проживають і надалі бажають проживати разом із батьком [PERSON] . Питання про визначення місця проживання дітей 23.06.2023 року було розглянуто комісією з захисту прав дитини Жденіївської селищної ради. На засіданні комісії [PERSON] повідомив, що дружина має іншу сім`ю та проживає за кордоном. У телефонній розмові [PERSON] підтвердила,що вона дійсно перебуває за кордоном в Чеській Республіці та не має можливості бути присутньою на засіданні комісії з прав захисту дитини з даного питання. Вона підтвердила, що діти на даний час проживають разом з батьком. Батько дітей повідомив комісії, що має доброзичливі відносини з дітьми. Завжди виконує обов`язки по їх вихованню та утриманню, створює для них належні житлово-побутові умови проживання, піклується про їх здоров`я, забезпечує духовний та розумовий розвиток. Також, у вищевказаному висновку зазначено, що [PERSON] зареєстрований як фізична особа підприємець, має стабільний заробіток. У соціумі зарекомендував себе з позитивної сторони: ввічливою, добропорядною врівноваженою людиною. У зв`язку із вищенаведеним, орган опіки та піклування вважає, що визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з їх батьком є доцільним та відповідає інтересам дітей. Статтею 141 СК України передбачено, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно із ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Згідно із ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно із ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч. 4). Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п.1 ст.9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують право дитини не розлучатися з обома батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо в разі компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно ухвалити рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що вирішують питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання неповнолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України вбачається висновок, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Судом встановлено, що, як вбачається, із висновку органу опіки та піклування затвердженого рішенням виконавчого комітету Жденіївської селищної ради Мукачівського району від 04.07.2023 р. № 312, у телефонній розмові відповідачка [PERSON] підтвердила, що вона дійсно перебуває за кордоном в Чеській Республіці та не має можливості бути присутньою на засіданні комісії з прав захисту дитини з питання про місця визначення проживання дітей, однак вона підтвердила, що діти на даний час проживають разом з батьком [PERSON] . З огляду на наведені обставини, зокрема, ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, проживання малолітніх дітей на даний час із батьком, який піклується про навчання та виховання дітей, виявляє до них увагу та турботу, відсутність обставин, які б свідчили, що таке бажання дітей суперечить їх інтересам, суд приходить до висновку, що з метою забезпечення умов, необхідних для повноцінного фізичного, психічного і духовного розвитку малолітніх дітей, слід визначити їх місце проживання із батьком. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , 2013 року народження та [PERSON] , 2011 року народження за місцем проживання батька [PERSON] підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання повнолітньої [PERSON] , 2004 року народження за місцем проживання батька [PERSON] , суд зазначає, що при вирішенні вказаного питання, слід керуватися ч.3 ст.160 СК України та положеннями ст. 29 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25.01.2018 р. у справі № 537/5119/15-ц. Відповідно до ч.3 ст.160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Вказана норма узгоджується з положеннями ст. 29 ЦК України, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання. Після досягнення дитиною чотирнадцяти років, відповідно до ч.3 ст.160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини визначається нею самою, а тому суд при вирішення даного спору враховує дану норму, й вважає, що при досягненні дитиною 14 років, вона вправі визначати самостійно місце свого проживання. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , яка народилася [INFO] , досягнула повноліття, оскільки їй виповнилось 19 років, вона є студенткою ІІ курсу денного відділення факультету міжнародних відносин у Львівському національному університеті імені Івана Франка. Оскільки, донька сторін [PERSON] досягла повних 19 років, має право сама обирати місце свого проживання, на даний час вона проживає за місцем проживання позивача, через що з матеріалів справи не вбачається будь-якого порушення житлових чи інших прав дитини, як і не вбачається порушень права позивача як батька дитини. Відтак, відсутні правові підстави для визначення місця проживання [PERSON] , 2004 року народження, в судовому порядку. Окрім, позовної вимоги про встановлення місця проживання дітей, в позовних вимогах ставиться питання щодо встановлення юридичних фактів - перебування дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] на самостійному вихованні та утриманні батька. Відповідно до ст. 315 ЦПК перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку не є вичерпним. У судовому порядку можуть бути встановлені й інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не передбачено іншого порядку їх встановлення, зокрема встановлення факту батьківства, володіння будинком на праві власності тощо. Разом з тим, важливе значення має вимога про обов`язкове зазначення у заяві мети встановлення юридичного факту, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. У заяві необхідно також вказати причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, та навести докази його існування. З урахуванням зазначеної в заяві мети, суд визначає коло осіб, які можуть бути залучені до участі у справі. Суд звертає увагу на те, що пунктом 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Абзацом 1 і 2 пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» встановлено, зокрема, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розглядати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Разом з тим, суд вважає, що встановлення таких юридичних фактів як самостійного виховання дітей та перебування дітей на утриманні батька є невірним способом захисту прав дитини, оскільки саме такі факти є предметом доказування у разі позбавлення батьківських прав і несуть інші правові наслідки. Таким чином, суд вважає, що в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Вимоги про відшкодування судових витрат позивачем не заявлено.

Outcome: partial