Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Демурінський гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ТОВ «Демурінський ГЗК») про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 11.02.2019 року його було прийнято на посаду головного збагачувача ТОВ «Демурінський ГЗК» на підставі наказу № 40к від 11.02.2019 року. 01.05.2023 року його було звільнено з займаної посади згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України на підставі наказу № 205к від 28.04.2023 року. В день звільнення 01.05.2023 року відповідач вручив йому письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні. Відповідно до наведеного повідомлення відповідач мав у день звільнення виплатити позивачу нараховану йому заробітну плату за лютий-квітень 2023 року, з урахуванням компенсації за 74 календарних дні невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 11.02.2020 року по 01.05.2023 року на загальну суму 231695,22 грн., з яких 51011,00 грн. - сума, що підлягала виплаті за лютий 2023 року, 33525,81 грн. - сума, що підлягала виплаті за березень 2023 року, 55078,10 грн. - сума, що підлягала виплаті за квітень 2023 року, 92080,31 грн. - сума, що підлягала виплаті за травень 2023 року. Проте, в порушення ст. 116 КЗпП України, роботодавець не виплатив належні йому кошти, що призвело до виникнення заборгованості на суму 231695,22 грн. 02.05.2023 року позивач подав заяву з проханням негайно виплатити нараховані йому при звільненні суми та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, проте відповідач на день звернення з цим позовом до суду не виплатив заборгованість по заробітній платі і не надав будь-якої відповіді за результатами розгляду його звернення. Позивач вважає, що така бездіяльність відповідача порушує його трудові права та суперечить, зокрема, положенням ч. 1 ст. 47 КЗпП України. Як вбачається з повідомлення ТОВ «Демурінський ГЗК» від 01.05.2023 року між позивачем та відповідачем відсутній спір про розмір сум, належних позивачу при звільненні, оскільки відповідач підтверджує всі нараховані до виплати суми заробітної плати позивача за лютий-травень 2023 року, з урахуванням компенсації за 74 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 11.02.2020 року по 01.05.2023 року. Середня заробітна плата позивача, відповідно до заробітної плати за останні два відпрацьованих місяці, становить: за березень 2023 року - 41646,96 грн., квітень 2023 року - 68420,00 грн., що разом складає 110066,96 грн. поділеної на кількість робочих днів за ці два місяці 34 (14+20 днів). 110066,96 грн./34 днів=3237,26 грн. Таким чином на день звернення з позовом до суду позивачу не виплачені всі належні йому при звільненні суми (заробітна плата за фактично відпрацьований час в лютому-травні 2023 року та сума компенсації за дні невикористаної щорічної основної відпустки), а тому на теперішній час неможливо здійснити розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 231695,22 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день винесення рішення включно. Ухвалою від 16.05.2023 року відкрито спрощене позовне провадження по даній справі з повідомленням (викликом) сторін та запропоновано відповідачу подати відзив на позов з доказами його обґрунтування. 22.06.2023 року представник відповідача [PERSON] надав відзив на позовну заяву, в якому заперечуючи проти позовних вимог зазначив, що відсутня вина відповідача у невиплаті належних позивачу при звільненні сум, у строки зазначені в ст. 116 КЗпП України. На виконання рішення Вищого антикорупційного суду від 23.01.2023р. та постанови Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 03.02.2023 року у справі № 991/6606/22, 28.03.2023 року в управління Фонду державного майна прийнято 100% частку у статутному капіталі ТОВ «Демурінський ГЗК» (код ЄДРПОУ 30454644). Відповідно до постанови Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 03.02.2023 року у справі № 991/6606/22 стягнуто в дохід держави грошові кошти в сумі 14 417 285,60 грн., які знаходяться на рахунку відповідача, відкритому у АТ «Міжнародний резервний банк» (МФО 320627). Державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковленко В.А. відкрито виконавче провадження про стягнення в дохід держави грошових коштів в сумі 14 417 285,60 грн., які знаходяться на рахунку відповідача, відкритому у АТ «Міжнародний резервний банк» (постанова від 20.03.2023 року ВП № 71340294) та накладено арешт на грошові кошти відповідача, що містяться на відповідних рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів відповідача, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать ТОВ «Демурінський ГЗК» (постанова про арешт коштів боржника від 20.03.2023 року). Теперішнього керівника Фонд державного майна призначив лише з 26.05.2023 року наказом № 942 від 25.05.2023 року. До того ж, на підприємстві відповідача виявлено, що бухгалтерський облік по підприємству знищено попереднім керівництвом, про що була подана заява про вчинення кримінального правопорушення вих. № 0.4/91 від 20.04.2023 року. Знищення бухгалтерського обліку попереднім керівництвом унеможливлює надання відповідачем до суду довідки про середню заробітну плату позивача. На даний час, на підприємстві відповідача призначено нового керівника, затверджено зміни до статуту шляхом викладення його в новій редакції, ведуться роботи по відновленню бухгалтерського обліку та роботи по відновленню подачі всіх необхідних документів до ПФУ, здійснюються всі необхідні дії направлені на погашення заборгованості по заробітній платі. Таким чином, в трудових правовідносинах між позивачем та відповідачем виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути (зміна права власності в статутному капіталі та керівництва відповідача, необхідністю зняття арешту з грошових коштів, відновлення бухгалтерського обліку тощо), та в період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання щодо виплати заробітної плати та виплаті належних позивачу при звільненні сум, у строки зазначені в ст. 116 КЗпП України. Просять у задоволенні позову відмовити (а.с. 59-65). 04.07.2023 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача [PERSON] зазначив, що відповідно до ч. 5 ст. 36 КЗпП України, зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. Як вбачається з постанови про відкриття провадження та постанови про арешт коштів боржника від 20.03.2023 року ВП 71340294, відповідно до наведеного рішення суду підлягають стягненню кошти ТОВ «Демурінський ГЗК» в сумі 14 417 285,60 грн., які знаходяться на рахунку № [NUMBER] відкритому у AT «Міжнародний резервний банк». Таким чином, виконавче провадження стосується стягнення конкретної суми коштів, які знаходились станом на день ухвалення постанови Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 03.02.2023 року в конкретній банківській установі на конкретному банківському рахунку. А отже стягненню та арешту не підлягають інші кошти ТОВ «Демурінський ГЗК», що знаходились і знаходяться на інших рахунках боржника, зокрема, відкритих в AT «ОЩАДБАНК». Враховуючи, що заробітна плата працівникам ТОВ «Демурінський ГЗК» перераховується на їх зарплатні картки з рахунків відповідача, відкритих в AT «ОЩАДБАНК», то накладення арешту на рахунок відкритий у AT «Міжнародний резервний банк», жодним чином не впливає на можливість відповідача виплатити заробітну плату позивачу. До того ж представником відповідача не надано жодних доказів, на підтвердження того, що ним подавалися до банку платіжні інструкції про виплату позивачу суми заробітної плати і вони були повернуті AT «ОЩАДБАНК» без виконання внаслідок арешту коштів на банківському рахунку. Обов'язок виплати заробітної плати працівникам відповідача жодним чином не залежить від того яким чином та за яких обставин проводиться зміна керівників відповідача органом управління. Доказів на підтвердження того, що попереднім керівництвом знищено бухгалтерський облік підприємства не надано, як і не зазначено, які саме бухгалтерські документи були знищені. Враховуючи, що відповідач на день звільнення позивача здійснив розрахунок компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки позивача, то станом на 01.05.2023 року у нього була наявна інформація за 12 календарних місяців роботи позивача, що передували місяцю звільнення позивача (червень 2022 - квітень 2023 року) (а.с.83-103). Представник позивача [PERSON] в судове засідання 18.07.2023 року не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, та без участі позивача, просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання 18.07.2023 року не з'явився, надав заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача, просить справу розглядати за наявними в її матеріалах документами, в задоволенні позовних вимог просить відмовити. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, доходить наступного висновку. Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] у період з 11.02.2019 року по 01.05.2023 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «Демурінський ГЗК» та працював на посаді головного збагачувача, що підтверджено копією його трудової книжки (а.с. 13-15). Відповідно до копії наказу (розпорядження) № 205к про припинення трудового договору (контракту) від 01.05.2023 року, [PERSON] звільнений 01.05.2023 року з займаної посади за п. 1 ст. 36 КЗпП України, угода сторін (а.с. 16). Згідно копій розрахункових листків, які видані ТОВ «Демурінський ГЗК», позивачу належить до виплати заробітна плата за лютий 2023 року в розмірі 49 570,29 грн. (борг на кінець місяці 51011,00 грн.), за березень 2023 року у розмірі 33525,81 грн., за квітень 2023 року в розмірі 55078,10 грн., за травень 2023 року в розмірі 92080,31 грн., а загалом 231695,22 грн., доказів виплати позивачу цих сум відповідачем не надано (а.с. 17). Позивач [PERSON] направляв заяву відповідачу про надання довідки про розмір його середнього заробітку (а.с. 18). Наказом Фонду державного майна України припинено повноваження генерального директора ТОВ «Демурінський ГЗК» Федаша Д.М. та призначено на посаду директора [PERSON] (а.с. 46). 05.06.2023 року відповідні зміни було внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 47, 48). Т.в.о керівника ТОВ «Демурінський ГЗК» Савчук І.Б. звертався до ВП № 1 Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області з заявою про вчинення кримінального правопорушення з приводу відсутності бухгалтерської документації (а.с. 49). Державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковленко В.А. відкрито виконавче провадження про стягнення в дохід держави грошових коштів в сумі 14 417 285,60 грн., які знаходяться на рахунку відповідача, відкритому у АТ «Міжнародний резервний банк» (постанова від 20.03.2023 року ВП № 71340294) та накладено арешт на грошові кошти відповідача, що містяться на відповідних рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника (ТОВ «Демурінський ГЗК»), крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику (а.с. 71- 74) Постанова про виправлення помилки у процесуальному документі від 30.05.2023 року, яка долучена до відповіді на відзив, належним чином не засвідчена в порушення вимог ч. 5 ст. 95 ЦПК України, тому суд визнає її недопустимим доказом. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Як передбачено ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. З аналізу вказаних правових норм вбачається, що остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум. Згідно зі ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Частиною першою статті 83 КЗпП України та частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-інваліда з дитинства підгрупи А І групи. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки»). Розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Виходячи з положень п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року (з послідуючими змінами), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках чинних законодавством, календарних днів. Таким чином, судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем та обіймав посаду головного збагачувача, звільнений з підприємства відповідача 01.05.2023 року, відповідач мав у день звільнення виплатити позивачу нараховану йому заробітну плату за лютий-травень 2023 року, з урахуванням компенсації за 74 календарних дні невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 11.02.2020 року по 01.05.2023 року на загальну суму 231695,22 грн. В день звільнення позивача відповідач виплату сум, що належали позивачу, не здійснив, що є грубим порушенням вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України, і допустимих доказів на підтвердження сплати вказаних сум позивачу на час розгляду справи судом відповідачем не надано, тому, в межах заявлених вимог, позов підлягає задоволенню, а вказана заборгованість стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, враховуючи, що на день винесення рішення заборгованість по заробітній платі позивачу залишається не виплаченою, підлягають задоволенню вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.05.2023 року по день винесення рішення - 18.07.2023 року в розмірі 252 506,28 грн. (78 робочих днів х 3237,26 грн. (середньоденна заробітна плата виходячи з заробітку за два останні календарні місяці)). При цьому, визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд погоджується з розрахунком, наданим представником позивача, відповідно до якого середньомісячний заробіток позивача за два останні місяці складає 110066,96 грн., кількість робочих днів у березні та квітні 2023 року - 34, розмір середньоденної заробітної плати складає 3237,26 грн. (110066,96 : 34). Вказаний розрахунок є логічним, послідовним, відповідачем не спростованим. Щодо доводів відповідача. Суд враховує, що відбулися певні зміни в підпорядкуванні підприємства і в управління Фонду державного майна прийнято 100% частку у статутному капіталі ТОВ «Демурінський ГЗК», однак право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ст. 21 ЗУ «Про оплату праці»). У постанові ВС у складі колегії суддів Другої судової палати КЦС від 19.08.2021 року у справі № 489/5331/18 зроблено висновок, що передбачені ст. 117 КЗпП України наслідки несвоєчасного розрахунку з працівником роботодавець несе в разі наявності його вини. В обгрунтування відсутності вини роботодавця, окрім наведення конкретних обставин, представник відповідача посилається на положення ст. 614 ЦК України відповідно до якої особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положеннь ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Проте 26.10.2022 року у своїй постанові у справі № 905/857/19 ВП ВС відступила від правового висновку Об`єднаної палати КЦС ВС щодо можливості звільнення роботодавця від розрахунку під час звільнення працівника внаслідок випадку або непереборної сили, визначивши, що обов`язок роботодавця виплатити працівнику заробітну плату не є відповідальністю в розумінні ст. 617 ЦК України, від якої може бути звільнений роботодавець унаслідок випадку або непереборної сили. В процесі судового розгляду на думку суду не знайшла свого підтвердження відсутність вини відповідача у невиплаті належних позивачу при звільненні сум, у строки зазначені в ст. 116 КЗпП України. Державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковленко В.А. накладено арешт на грошові кошти відповідача, що містяться на відповідних рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів відповідача, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать ТОВ «Демурінський ГЗК». Слід зазначити, що 10.10.2019 року ВС у складі колегії суддів КГС в рамках справи № 916/1572/19 висловив правову позицію про те, що виплата підприємством працівникам заробітної плати має пріоритет перед погашенням заборгованості іншим кредиторам підприємства. Накладення ж арешту на рахунок боржника, який призначений також і для виплати заробітної плати та інших виплат працівникам боржника, унеможливлює своєчасне здійснення таких виплат, що невідворотно призводить до порушення конституційних прав громадян, які працюють на підприємстві відповідача, на оплату праці. Аналогічна правова позиція зазначена ВС у постановах від 27.03.2018 року у справі № 922/808/16, від 16.05.2018 року у справі № 905/294/15, від 11.06.2018 року у справі № 910/4153/13, від 09.09.2019 року у справі № 913/958/16, від 27.06.2019 року у справі № 916/73/19. Тобто, рахунки, які передбачені для виплати заробітної плати та сплати податків, зборів і обов`язкових платежів до Державного бюджету України, є рахунками із спеціальним режимом, на які виконавчою службою відповідно до вимог законодавства арешт не накладається, а виокремлення таких рахунків належить до повноважень виконавчої служби. В разі незгоди з діями державного виконавця сторона виконавчого провадження не позбавлена можливості їх оскаржити у передбаченому законом порядку. Держава гарантувала та захистила законом право фізичної особи на своєчасне одержання винагороди за працю. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку, тому посилання ТОВ «Демурінський ГЗК» на те, що державним виконавцем було накладено арешт на грошові кошти суд відкидає. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір в розмірі 1073,60 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави, оскільки позивач звільнений від його сплати при подачі позову на підставі ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а судові витрати, понесені позивачем у виді сплаченого судового збору (за вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні) підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Відповідно до правової позиції ВСУ, викладеній в постанові від 12.02.2020 року у справі 648/1102/19 - витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). В позовній заяві вказано, що попередній розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс та очікує понести в зв`язку із розглядом справи складає 21 073,00 грн. з яких: 1073,00 грн. - витрати на сплату судового збору, 20000 - витрати на професійну правничу допомогу (а.с. 6). Договір про надання правової допомоги № 22 укладений між позивачем та [PERSON] 02.05.2023 року, також між ними була укладена додаткова угода № 1 від 03.05.2023 року (а.с. 19-21). [PERSON] та [PERSON] узгодили між собою вартість юридичних послуг (а.с. 22). Документи на підтвердження повноважень представника позивача долучені до позовної заяви (а.с. 23, 24). Згідно оригіналу акту приймання-передачі наданих послуг від 04.05.2023 року, який підписано адвокатом та [PERSON] , загальна сума послуг становить 7000 грн. Вивчення та юридичний аналіз наданої клієнтом документації, вироблення правової позиції - 1000 грн., підготовка та подача до суду позовної заяви в інтересах [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі, копіювання документів та їх роздруківка 6000 грн. В акті помилково вказано, що договір № 22 укладено 02.04.2023 року, оскільки згідно матеріалів справи його укладено 02.05.2023 року, що сторонами не заперечується (а.с. 25). Згідно акту приймання-передачі наданих послуг [PERSON] від 30.06.2023 року загальна сума послуг становить 2000 грн. за участь представника в судовому засіданні в режимі відеоконференції в суді першої інстанції. Згідно акту приймання-передачі наданих послуг [PERSON] від 30.06.2023 року загальна сума послуг становить 2500 грн. за підготовку та подачу відповіді на відзив ТОВ «Демурінський ГЗК», вихід на поштове відділення, відправка поштового відправлення відповідачеві та суду (а.с.120 ). Вказані докази долучені до заяви представника позивача, але належним чином не засвідчені в порушення вимог ч. 5 ст. 95 ЦПК України, тому суд визнає їх недопустимими доказами. Відповідач вважає, що заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу є неспівмірними із складністю цієї справи та наданим адвокатом Скалецьким В.А. обсягом послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної й технічної роботи, адже зазначена справа не є складною, розглядається за правилами спрощеного позовного провадження; у мережі Інтернет міститься велика кількість практики з аналогічних спорів; нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося; представник позивача буде приймати участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції, що не потребує додаткових затрат коштів та часу для того, щоб добратися до приміщення суду), не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру. У відзиві на позовну заяву представник відповідача просить відмовити позивачу у задоволенні вимоги щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, а в разі наявності підстав для стягнення, зменшити розмір витрат [PERSON] на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, до розміру 1 500,00 грн. Враховуючи фактичні обставини справи, виходячи з критерію розумності та співмірності, а також враховуючи положення ст. 78 ЦПК України, суд дійшов висновку, що заявлена стороною позивача сума витрат за надання правничої допомоги підлягає стягненню в сумі 10000 грн. Слід допустити негайне виконання рішення в частині присудження позивачу виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць, згідно положень п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України.

Outcome: approved