Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-25 00:00:00

У листопаді 2021 року до суду звернулося ТОВ «Трау Нутришин Україна» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що ТОВ «Трау Нутришин Україна» та [PERSON] тривалий час перебували у трудових правовідносинах. 30 жовтня 2020 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір позики № 30/10/2020, за умовами якого [PERSON] отримав кошти на суму 600 000,00 грн зі сплатою 8% річних за користування позикою. Повернення позики здійснювалося шляхом утримання позикодавцем з сум належної до виплати премії/винагороди позичальника протягом строку користування позикою. Строк користування позикою становив 12 місяців. 10 листопада 2020 року позивач перерахував відповідачу у безготівковому порядку позичені кошти. 01 листопада 2021 року сторони уклали додаткову угоду № 1, якою змінили строк повернення позики до 24 місяців з дати надання, тобто до 09 листопада 2022 року. Протягом дії договору позики з рахунок премій відповідача позивачем було утримано 445 816,53 грн. В зв`язку з неналежним виконанням відповідачем посадових обов`язків позивач був позбавлений можливості погасити остаток заборгованості за рахунок премій відповідача, в зв`язку з чим станом на 24 серпня 2022 року утворилася заборгованість за договором позики у розмірі 154 183,47 грн та 40 076,97 грн відсотків річних. 25 серпня 2022 року позивач направив відповідачу претензію з вимогою про дострокове виконання зобов`язань за договором позики. Станом на день подання позову вимоги претензії позичальником не були виконані, що і стало підставою для звернення з позовом. Крім того, позивач вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідача штрафних санкцій, передбачених статтею 625 ЦК України, а саме: пені у розмірі 107 928,43 грн, штрафу у розмірі 30 000,00 грн та інфляційних втрат на суму 2 929,49 грн. Враховуючи вищенаведене, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Трау Нутришин Україна»: 1.основний борг у розмірі 154 183,47 грн; 2.відсотки на суму 42 469,64 грн; 3.пеню - 107 928,43 грн; 4.штраф у розмірі 30 000,00 грн; 5.суму інфляційного збільшення - 2 929,49 грн. Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 14 листопада 2022 року відкрив провадження у справі без виклику сторін за наявними у справі матеріалами. Ухвалою від 16 лютого 2023 року Києво-Святошинський районний суд Київської області викликав сторони в судове засідання. У червні 2022 року суд отримав відзив [PERSON] на позовну заяву, в обґрунтування якого відповідач посилається на те, що позовні вимоги вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідач наполягає на відсутності заборгованості перед позивачем, оскільки сума нарахованих йому премій складає 663 440,20 грн. За рахунок цих премій роботодавець погашав заборгованість за кредитним договором. Відповідач звертався до позикодавця з запитами для з`ясування обставин щодо преміювання відповідача протягом першого та другого кварталів 2021 року, проте, такі дії не дозволили вирішити питання з приводу перерахування всіх премій в рахунок погашення заборгованості. Крім того, відповідач наголошує, що жодних дисциплінарних стягнень до нього не застосовувалося, а підставою для звільнення 03 листопада 2022 року стало перебування місця виконання трудових обов`язків на тимчасово окупованій території, що на переконання відповідача спростовує мотиви позовної заяви щодо неналежного виконання ним посадових обов`язків та неможливості в зв`язку з цим нараховувати премію і погашати заборгованість за її рахунок. Також відповідач не погоджується з підсудністю справи, посилаючись на те, що договір позики не прив`язаний до місця виконання, в зв`язку з чим до справи має бути застосоване загальне правило визначення підсудності. Крім того, відповідач зауважує, що на момент звернення позивача до суду угода, якою визначено місцем виконання договору офіс позивача у с. Софіївська Борщагівка Київської області, зазначена угода не набрала чинності. У судовому засідання представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували в повному обсязі. Відповідач посилався на ту обставину, що борг він виплатив в повному обсязі, проте підтвердження цьому знаходиться на його комп`ютері на окупованій території України. Представник відповідача пояснив, що не погоджується з позовними вимогами в зв`язку з тим, що відповідно до ч. 2 ст. 9-2 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» з внутрішньо переміщених осіб не можна стягувати штраф, пеню та інфляційне збільшення суми боргу за неналежне виконання умов договору позики. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши доводи сторін, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що наказом ТОВ «Трау Нутришин Україна» (далі - Товариство) від 17 квітня 2020 року № К-17/04-20-12-к/тр [PERSON] зараховано на посаду керівника регіонального підрозділу відділу продажу та технічної підтримки ТОВ «Трау Нутришин Україна». 30 жовтня 2020 року Товариством та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] отримав кошти у розмірі 600 000,00 грн строком на 12 місяців зі сплатою 8% річних за користування коштами. Кошти були перераховані у повному обсязі шляхом безготівкового перерахування на банківський рахунок відповідача, що підтверджується платіжним дорученням № 7107 від 10 листопада 2020 року та відомістю нарахування коштів № 109 від 04 листопада 2020 року. Сторони погодили у пункті 3.1 договору позики, що повернення позики та відсотків за користування позикою відбувається шляхом утримання позикодавцем з сум належної до виплати премій/винагород (квартальних або річних тощо) позичальника протягом строку користування позикою у повному обсязі, належних до виплати позичальнику позикодавцем за виконання трудових обов`язків. 01 листопада 2021 року сторони уклали додаткову угоду № 1 до договору позики № 30/10/2020 від 30 жовтня 2020 року, за змістом якої сторони погодили, що станом на 01 листопада 2021 року у позичальника перед позикодавцем існує заборгованість за договором у розмірі 226 978,14 грн (основна ума боргу за договором) та 28 159,46 грн (відсотки за користування коштами). В зв`язку з цим сторони збільшили строк користування позикою до 24 місяців та виклали пункт 10.15 договору позики у новій редакції, за змістом якої строк дії договору позики становив 27 місяців, а у частині взаєморозрахунків - до їх повного проведення. Також сторони погодили, що місцем виконання договору є адреса Київського офісу позикодавця за адресою: [ADDRESS] . Вказана угода вступила в дію після її підписання сторонами. Згідно з наказом Товариства від 28 січня 2021 року № К-28/01-21-10-п/тр [PERSON] було нараховано премію за виконання плану продажу продукції у 2020 році у розмірі 145 211,80 грн (116 895,50 грн до виплати). Наказом Товариства від 31 березня 2021 року № К-31/03-21-10-п/тр [PERSON] було нараховано премію за ІІІ квартал 2020 року за продаж продукції у розмірі 147 340,37 грн (118 609,00 грн до виплати). Відповідно до наказу Товариства від 30 червня 2021 року № К-30/06-21-07-п/тр [PERSON] було нараховано премію за IV квартал 2020 року за продаж продукції у розмірі 170 829,02 грн (137 517,36 грн до виплати). Наказом Товариства від 24 березня 2022 року № К-24/03-22-06-п/тр [PERSON] було нараховано премію за І квартал 2021 року за продаж продукції у розмірі 90 428,16 грн (72 794,67 грн до сплати). 24 серпня 2022 року Товариство направило досудову претензію [PERSON] , скріплену електронним цифровим підписом, за допомогою месенджера, що підтверджується знімками екрану переписки між Товариством та [PERSON] і даний факт не заперечується сторонами. 03 листопада 2022 року [PERSON] звернувся до Товариства з заявою про звільнення за власним бажанням. Наказом Товариства від 10 листопада 2022 року [PERSON] звільнений з власним бажанням з виплатою компенсації за невикористану відпустку в кількості 72 календарних дні. 14 листопада 2022 року Товариство звернулося до [PERSON] з заявою про зустрічне зарахування однорідних вимог, в якій повідомило, що належна відповідачу виплата у розмірі 59 038,50 грн зараховується в рахунок відсотків за користування позикою та самої позики у черговості, що визначена договором позики № 30/10/2020. Вказаний факт підтверджується розрахунковим листом Товариства за листопад 2022 року стосовно [PERSON] та розрахунком при звільненні від 11 листопада 2022 року № ТНУ-0000030. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси. Згідно з положеннями статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Звертаючись до суду з позовом, Товариство вважає, що його права як позикодавця на отримання коштів за договором позики порушене, оскільки відповідач не виконав вимоги зобов`язання належним чином. Отже, суду належить надати з`ясувати природу спірних правовідносин та встановити наявність чи відсутність в діях відповідача ознак порушення зобов`язання за спірним договором. Відповідно до вимог статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною першою статті 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання його позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Матеріали справи містять докази на підтвердження того, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, обсяг прав та обов`язків за яким визначений умовами договору позики. Судом на підставі матеріалів справи встановлено, що позивач надав у борг відповідачу суму грошових коштів шляхом безготівкового перерахування на банківський рахунок, внаслідок чого у позикодавця виникло право на отримання грошових коштів за договором позики та відсотків за користування коштами, а у позичальника - обов`язок з повернення позичених коштів та сплати відсотків за користування коштами. Між сторонами договору було погоджено порядок погашення заборгованості за кредитним договором, а саме відповідно до пункту 3.1 договору позики шляхом утримання премій/винагород, призначених для виплати відповідачу за виконання трудових обов`язків. Наявні в матеріалах справи накази Товариства підтверджують нарахування премій відповідачу на загальну суму 445 816,53 грн, які згідно з пунктом 3.1 договору стягувалися в рахунок виконання зобов`язань за договором позики. Крім того, при звільненні відповідача за взаємним розрахунком позивачем було утримано кошти у розмірі 59 038,50 грн. Отже, позикодавцем станом на час подання позовної заяви отримано в рахунок погашення заборгованості за договором позики грошові кошти у розмірі 504 855,03 грн. Позивачем надано до суду розрахунок заборгованості, за змістом якого загальна сума грошових коштів, які підлягали сплаті відповідачем відповідно до положень договору, становить 600 000,00 грн розмір позики та 42 469,64 грн - відсотки за користування кредитом. Відповідач відомості, наведені в розрахунку не спростував, свій розрахунок заборгованості за договором позики не надав. Натомість заявляє про відсутність заборгованості за договором позики, не надаючи водночас на підтвердження факту здійснення не зазначених позивачем платежів жодних належних та допустимих доказів. Суд також надав оцінку наданій відповідачем виписці з банківського рахунку, виготовленій за допомогою електронного сервісу АТ «УкрСиббанк», та наголошує на тому, що подана виписка не містить відомостей про перерахування відповідачу колишнім роботодавцем премій/винагород (річних/квартальних тощо), стягнення яких передбачено пунктом 3.1 договору позики. Так у виписці міститься запис про поповнення 10 грудня 2021 року банківського рахунку відповідача на суму 159 015,32 грн, тобто суми, близької за значенням до інших премій, які позивач утримував в рахунок погашення заборгованості за договором позики в процесі виконання пункту 3.1 договору позики. Доказів того, що ця сума була перерахована [PERSON] його роботодавцем і позикодавцем за сумісництвом до суду не надано. Інші платежі за випискою найменовані як «перерахування заробітної плати та інших платежів співробітнику ТОВ «Трау Нутришин Україна», а тому не підпадають під визначення платежів, які відповідно до пункту 3.1 договору позики мали утримуватися позикодавцем в рахунок погашення заборгованості. Позивач у клопотанні про закриття провадження в частині позовних вимог від 26 травня 2023 року зазначив, що утримані при звільненні відповідача за взаємним розрахунком кошти у розмірі 59 038,50 грн зарахував як погашення повної суми заборгованості зі сплати відсотків та частини основної суми боргу. Враховуючи вищенаведене, відповідачем не погашено заборгованість за договором позики у розмірі 137 614,61 грн, що підтверджено належними та допустимими доказами, [PERSON] такий розмір заборгованості не спростовано у передбачений законом спосіб, а тому позовні вимоги в цій частині обґрунтовані належним чином. Щодо стягнення пені, штрафу та інфляційних втрат суд дійшов такого висновку. За змістом частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 539 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пунктом 8.2 договору позики передбачено, що уразі порушення позичальником зобов`язання у вигляді несвоєчасного повернення або неповернення суми позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню у розмірі 1% за кожний день прострочення від суми несвоєчасно повернутої або неповернутої позики. З врахуванням додаткової угоди № 1 до договору позики від 01 листопада 2021 року строк користування позикою становив 24 місяці з дня укладення договору, тобто до 30 жовтня 2022 року. Водночас, надіславши позичальнику 24 серпня 2022 року досудову претензію, позикодавець змінив строк виконання зобов`язань за договором. Позивач надає розрахунок пені за період з 01 вересня 2022 року до 09 листопада 2022 року (дня подання позову до суду), розмір якої за 70 днів відповідно до пункту 8.2 договору позики склав 107 928,43 грн. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача штраф у розмірі 30 000,00 грн (5% від суми позики) на підставі нижчевикладеного. Так, пунктом 5.1.5 договору позики передбачено, що позичальник зобов`язується при зміні свого місця проживання, місця роботи, фінансового стану, інших істотних умов, що можуть вплинути на повернення позики, повідомляти (з додаванням скан-копій оригіналів або особисто завірених копій документів) протягом 5 (п`яти) календарних днів від дати таких змін електронною поштою за адресою: [INFO] та цінним листом з описом за адресою місцезнаходження позикодавця. Згідно з пунктом 8.3 договору позики за неповідомлення позичальником позикодавця про зміну свого місця проживання, місця реєстрації, місця роботи, платоспроможності, сімейного стану та інших істотних відомостей, що можуть вплинути на повернення позики у строк, передбачений пунктом 1.2 договору позики, позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі 5% від загальної суми позики, вказаної в п. 1.1. договору. Згідно з пунктом 10.11 договору позики сторони несуть повну відповідальність за правильність вказаних ними в цьому договорі реквізитів та зобов`язуються своєчасно та невідкладно в письмовій формі повідомляти іншу сторону про їх зміну, а у разі неповідомлення несуть ризик настання пов`язаних з ним несприятливих наслідків. Після окупації частини Запорізької області відповідач не повідомив позивача про зміну місця проживання, а тому позивач стверджує, що з відповідача підлягає стягненню штраф у розмірі 30 000,00 грн (5% від суми позики). Крім того, за змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки боржник своєчасно не повернув суму позики з врахуванням передбачених договором платежів, позивач вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосування положення статті 625 ЦК України в частині нарахування та стягнення інфляційних втрат за період прострочення виконання зобов`язання з 01 вересня 2022 року до 09 листопада 2022 року, сума яких складає 2 929.49 грн. Разом з тим, відповідно до ч. 1, 2 ст. 9-2 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» зі змінами, внесеними згідно із Законом № 2417-IX від 18 липня 2022 року, що набрав чинності 03 серпня 2022 року, загальна сума процентів за кредитним договором та/або договором позики, боржником за яким є внутрішньо переміщена особа, яка у період після дати початку тимчасової окупації залишила або покинула своє місце проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України або у період після 14 квітня 2014 року залишила або покинула своє місце проживання на території проведення антитерористичної операції та/або в районі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, не може перевищувати суми процентів, нарахованої протягом строку, на який надавався кредит (позика), за мінімальною ставкою, визначеною договором. За невиконання чи неналежне виконання внутрішньо переміщеною особою, визначеною частиною першою цієї статті, зобов`язань за кредитним договором та/або договором позики не нараховується неустойка (штраф, пеня), не настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та процентів річних від простроченої суми, не застосовуються інші санкції майнового характеру. Так, у відзиві на позовну заяву відповідач зазначає своє місце реєстрації, яке збігається з адресою, зазначеною у договорі позики, а саме: [ADDRESS] . Внаслідок збройної агресії російської федерації проти України місто Бердянськ Запорізької області станом на час подання позову перебуває під тимчасовою окупацією, що є загальновідомою обставиною, а тому не потребує додаткового доведення в контексті вимог частини третьої статті 82 ЦПК України, а у суду відсутні обґрунтовані сумніви щодо недостовірності такого факту. Відповідно до довідки від 05 липня 2022 року № 3009-5001832468 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, [PERSON] [INFO] фактично проживає/перебуває за адресою: [ADDRESS] . А відтак, відповідач з 05 липня 2022 року є внутрішньо переміщеною особою, на яку поширюється дія ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Як вбачається з розрахунків інфляційних витрат та розміру пені, позивач просив стягнути з відповідача вказані штрафні санкції за період з 01 вересня 2022 року по 09 листопада 2022 року, тобто за період, під час якого відповідач перебував в статусі внутрішньо переміщеної особи. На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 9-2 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені, штрафу та інфляційних втрат за договором позики від 30 жовтня 2020 року, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Трау Нутришин Україна» та [PERSON] . Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ТОВ «Трау Нутришин Україна» про стягнення заборгованості, в зв`язку з чим позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3 351,18 грн. Оскільки позовні вимоги задоволені на 41%, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1374,00 грн.

Outcome: partial