Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-08 00:00:00

08 липня 2022 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про визнання квартири за адресою [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності подружжя, поділ майна подружжя, та визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя на квартири за адресою [ADDRESS] . Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що між нею та [PERSON] 10.09.2004 року укладено шлюб, який зареєстровано міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, про що створено актовий запис №1165. В шлюбі у позивачки та відповідача народився син [PERSON] , [INFO] . Перебуваючи у шлюбі за рахунок спільних коштів та зусиль, подружжя здійснило реконструкцію квартири за адресою [ADDRESS] , яка належала на праві приватної власності відповідачу, що збільшило площу квартири з 15,7 кв.м. до 59,1 кв.м. Після реконструкції квартири позивачка, відповідач та їх син вселились у вказану квартиру, та почали постійно в ній проживати. В подальшому, як зазначає позивачка, у 2020 році відповідач покинув сім`ю, з`їхав з квартири та почав проживати окремо. Відтак, з огляду на вказані обставини, та посилаючись на ст.ст. 21, 57, 58, 60, 62 СК України, позивачка просить суд визнати квартиру за адресою [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за нею та за відповідачем право власності на частину квартири, за адресою [ADDRESS] , за кожним. Ухвалою суду від 11 липня 2022 року позовну заяву залишено без руху. 12 липня 2022 року від представника позивачки до суду надійшла заява на виконання ухвали суду, чим усунуті недоліки зазначені в ухвалі суду від 11 липня 2022 року. Ухвалою суду від 15 липня 2022 року відкрито провадження у справі, встановлено загальний порядок розгляду справи, та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 13 жовтня 2022 року клопотання представника [PERSON] про залишення позову без розгляду залишено без задоволення. Ухвалою суду від 24 жовтня 2022 року клопотання представника [PERSON] про зупинення провадження по справі задоволено. Зупинено провадження у справі до набрання законної сили судового рішення по справі № 522/17831/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю та поділ спільного майна подружжя. Постановою Одеського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2022 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду. 05 січня 2023 року матеріали цивільної справи надійшли до Приморського районного суду м. Одеси та передані головуючому по справі для продовження розгляду справи. 23 лютого 2023 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у відповідності до якого зазначено, що реконструкція квартири яка є особистим майном [PERSON] відбувалась без участі позивачки. Також зазначено, що якщо Позивачка наполягає на тому, що вона приймала участь у купівлі будь-яких будівельних матеріалів, вона має це довести у відповідності до чинного процесуального законодавства. У зв`язку з вищевикладеним, просили поновити строк на подачу відзиву та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Ухвалою суду від 24 лютого 2023 року клопотання представника [PERSON] про виклик свідків задоволено. Ухвалою суду від 24 лютого 2023 року поновлено строк на подання відзиву [PERSON] та приєднано до матеріалів справи. Закрито підготовче провадження та призначено справу до слухання по суті. В судовому засіданні 04 травня 2023 року були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Сторони надали свої пояснення по суті спору. В судовому засіданні 06 червня 2023 року допитаний свідок [PERSON] . Розгляд справи відкладено. 01 серпня 2023 року від представника [PERSON] до суду надійшла промова у судових дебатах. 03 серпня 2023 року від [PERSON] до суду надійшла промова у судових дебатах. В судове засідання 09 серпня 2023 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Від учасників справи до суду надійшли заяви про розгляд справи за відсутності. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи положення ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та допитавши в судових засіданнях свідків, судом встановлено наступні обставини справи. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 10.09.2004 року укладено шлюб, який зареєстровано міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиці, про що створено актовий запис №1165. [INFO] у позивачки та відповідача народився син [PERSON] , [INFO] . Перебуваючи у шлюбі з 2004 року, позивачка та відповідач почали проживати у квартирі за адресою [ADDRESS] . У вказаній квартирі, разом з позивачкою та відповідачем також проживала сім`я відповідача у складі батька [PERSON] , мати [PERSON] , та два брати [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 14.12.2005 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради у зв`язку із приватизацією згідно з ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», квартира за адресою [ADDRESS] , площею 77, 8 кв.м. належала в рівних частках на праві спільної часткової власності [PERSON] , та членам його сім`ї в складі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . 29 січня 2020 року в результаті укладення між співвласниками договору про виділ (поділ) нерухомого майна, що є спільною частковою власністю, право спільної часткової власності було припинено та утворено два самостійних об`єкти нерухомого майна, а саме: -квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 62,1 кв.м., що перейшла в рівних частках у власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; -квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площе 15,7 кв.м., що перейшла у власність [PERSON] 29 січня 2020 року згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 15,7 кв.м. зареєстровано за [PERSON] , та було його особистою власністю, так як є часткою приватизованого майна. Отже, як встановлено судом, 29.01.2020 року відповідач, в результаті поділу приватизованої його батьками квартири за адресою [ADDRESS] , отримав в особисту приватну власність квартиру за адресою [ADDRESS] , площею 15,7 кв.м. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Відтак, з урахуванням того, що відповідач [PERSON] став власником квартири за адресою [ADDRESS] , внаслідок виділу частки квартири за адресою [ADDRESS] приватизованої в прядку Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", вказана квартира [ADDRESS] , площею 15, 7 кв.м. є особистою власністю [PERSON] , та не підпадає під визначення спільного майна подружжя, а тому не підлягає поділу. Разом з цим, як встановлено судом, квартира за адресою [ADDRESS] , зазнала змін у зв`язку із її реконструкцією, шляхом прибудови приміщень на першому поверсі, добудови другого поверху, та внутрішніх оздоблювальних робіт. Відповідно до технічного паспорту на квартиру за адресою [ADDRESS] виготовленого ТОВ «Адвокатська компанія «Бі Енд Джі» від 20.01.2020 року, загальна площа казаної квартири становить 15,7 кв.м., житлова площа становить 15,7 кв.м. Відповідно до технічного паспорту на квартиру за адресою [ADDRESS] виготовленого ТОВ «Адвокатська компанія «Бі Енд Джі» від 17.02.2020 року, загальна площа казаної квартири становить 59,1 кв.м., житлова площа становить 22,9 кв.м. Згідно з Декларацією про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1) від 28.02.2020 року, строк введення об`єкту в експлуатацію зазначено 1 квартал 2020 року. Згідно з відомостями, зазначеними в вказаній Декларації, дата початку будівництва 14.02.2020 року, дата закінчення будівництва 17.02.2020 року. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] , загальною площею 15,7 кв.м. була зареєстрована за [PERSON] 29.01.2020 року. Реєстрація змін в частині збільшення площі квартири відбулась 17.03.2020 року. З дослідженого судом висновку судового експерта Рапача К.В. № 16/22 від 06.07.22 року, зробленого за заявою [PERSON] , вбачається, що ринкова вартість квартири під [ADDRESS] становить 382122,0 грн. Ринкова вартість квартири за казаною адресою площею 59,1 кв.м. станом на день проведення експертизи становить 1498717,0 грн. Як встановлено експертом, квартира за адресою [ADDRESS] зазнала наступних реконструктивних змін: На першому поверсі прибудовані приміщення коридору та санвузлу, улаштовані сходи, надбудовано другий поверх з балконом, улаштовано дах, виконано оздоблення внутрішніх приміщень. Як вбачається з висновку судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи судового експерта Гончар Н.В №122 від 07.07.2021 року, зробленого за замовленням [PERSON] , ринкова вартість квартири за адресою [ADDRESS] на час проведення експертизи становить 1\~178\~160,00 грн. Орієнтовний термін експлуатації квартири після реконструкції становить більше 7 років. Допитані в судовому засіданні свідки позивачки, [PERSON] та [PERSON] зазначили, що реконструкція квартири за адресою [ADDRESS] здійснювалась на початку 2020 року. [PERSON] сплачувала періодично кошти за проведені роботи, та особисто здійснювала внутрішні оздоблювальні роботи (поклейка шпалер). На питання відповідача та його представника з приводу матеріалів, з яких здійснювалась реконструкція свідки не надали чітких відповідей. Допитані в судовому засіданні свідки відповідача [PERSON] та [PERSON] зазначили, що реконструкція квартири за адресою [ADDRESS] , здійснювалась задовго до 2020 року (приблизно у 2007-2010 роках). Замовлення та оплату робіт, придбання матеріалів здійснював виключно батько відповідача. Позивачка [PERSON] жодної участі, ані матеріальної ані фізичної, у проведенні реконструкції та внутрішніх оздоблювальних робіт не приймала. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29.12.2020 року шлюб між сторонами розірвано. Дослідивши обставини справи з точки зору належності, допустимості, достовірності, а у їх сукупності достатності, заслухавши покази свідків, судом зроблено висновок про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку із наступним. Як зазначає позивачка, не заперечує відповідач та підтверджується матеріалами справи, квартира за адресою [ADDRESS] , площею 51,9 кв.м., право власності на яку зареєстровано за відповідачем [PERSON] , є наслідком виділу приватизованої батьками відповідача, та в подальшому реконструйованої квартири за адресою [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] не заперечує, що після виділу, який відбувся 29.01.2020 року на підставі Договору про виділ (поділ) нерухомого майна, що є спільною частковою власністю, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В., та зареєстрованого в реєстрі за №163, відповідач [PERSON] отримав в особисту приватну власність квартиру за адресою [ADDRESS] , загальною площею 15,7 кв.м. Як зазначає позивачка, на початку 2020 року, після оформлення відповідачем права власності на квартиру площею 15,7 кв.м., вона з відповідачем сумісними коштами та зусиллями здійснили реконструкцію цієї квартири, чим збільшили загальну площу до 51,9 кв.м., за рахунок прибудови коридору та санвузлу на першому поверсі, а також добудови другого поверху. Втім суд не погоджується з такими твердженнями позивачки, оскільки вони не відповідають матеріалам справи. Так, як вбачається з Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, період виконання робіт з реконструкції датується з 14.02.2020 року по 17.02.2020 року. Тобто, за даними декларації, у поєднанні з іншими матеріалами справи, строк прибудови двох приміщень, влаштування сходів, добудови перекриття, добудови другого поверху та влаштування покрівлі становить 3 дні, що є фізично та об`єктивно неможливим. Крім того, як вбачається з висновку експерта [PERSON] , в описовій частині висновку на аркушах 19-23 експерт встановила, що дійшла до висновку про період експлуатації реконструйованої квартири на протязі більше 7 років з тих підстав, що згідно з проектом газопостачання по квартирі за адресою [ADDRESS] , на листі специфікації обладнання існує штамп погодження ОАО Одесагаз, датований 05.11.2010 року. На плані приміщень квартири, існує перший поверх, в тому числі й відокремленої частини квартири [ADDRESS] , яка схематично є подібною до фактично існуючої на даний час квартири [ADDRESS] , а саме із влаштованим коридором, санвузлом, та сходами на другий поверх. Отже, згідно з проектом газопостачання станом на 2010 рік вже існувала реконструйована та фактично виділена кв. [ADDRESS] , з подібним планувальним рішенням першого поверху, який існує на даний час, та наявністю другого поверху, що підтверджується сходами показаними на плані. Також, як зазначила експерт [PERSON] , відповідно до вимог п. 3.1.1.2 ДБН В.2.6-98:2009, технологічно, реконструювати, а фактично побудувати існуючу двоповерхову квартиру з монолітними залізобетонними фундаментами та монолітними залізобетонними перекриттям з 29.01.2020 року по 17.02.2020 року неможливо, оскільки бетон набуває 100% міцності через 28 діб, лише після чого можливе його навантаження вище розташованими стінами. Підстав для сумніву у вказаному висновку та проведених дослідженнях судового експерта Гончар Н.В. у суду не має. Іншого, протилежного висновку матеріали справи не містять, вказаний висновок позивачем під сумнів не ставився, клопотання або заяв про призначення повторної, додаткової або комісійної судової експертизи позивачем не заявлялось. Відтак, дослідивши вказані обставини, судом встановлено, що фактичні реконструктивні дії у відношенні спірної квартири відбувались задовго до 2020 року, а строк експлуатації вже реконструйованої квартири становить більше 7 років. Враховуючи, що до 29.01.2020 року, право власності на вказану квартиру у відповідача не існувало, а вказана квартира існувала у вигляді частки квартири [ADDRESS] , яка належала на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , підстав висновків про реконструкцію квартири у період з 29.01.2020 року по 17.02.2020 року немає, а отже у суду відсутні підстави для віднесення як спірної квартири, так і її частки у будь-якому вигляді до об`єкту права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, суд ставиться критично до показів свідків [PERSON] та [PERSON] , оскільки їх покази не є чіткими. Свідки не змогли достеменно пояснити обсяги проведених реконструктивних робіт, їх вартість, кількість працівників, та матеріал, з якого здійснено добудову другого поверху. Суд також критично ставиться до показів свідка [PERSON] , оскільки він є батьком відповідача, та є зацікавленою особою у вирішенні справи на користь відповідача. Поряд із цим, судом приймаються до уваги покази свідка [PERSON] , оскільки останній надав покази, які фактично супроводжуються та підтверджуються матеріалами справи. Зокрема, свідок [PERSON] надав чіткі та деталізовані відповіді на питання з приводу обставин реконструкції, ціни, періоду та терміну проведення робіт, та матеріалів, з яких проводились роботи. Відповідно до ч.1 ст. 57 СК України, Особистою приватною\~власністю дружини,\~чоловіка є: майно,\~набуте нею,\~ним до\~шлюбу; майно,\~набуте нею,\~ним за\~час шлюбу,\~але на\~підставі договору\~дарування або\~в порядку\~спадкування; майно,\~набуте нею,\~ним за\~час шлюбу,\~але за\~кошти,\~які належали\~їй,\~йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Згідно зі ст. 61 СК України, Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 62 СК України,\~Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України передбачено, Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 СК України,\~Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Стаття 70 СК України регламентує, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідно до ст. 71 СК України,\~Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола обєктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22\~постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. п. 23, 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11\~"Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя' вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Системний аналіз норм сімейного законодавства дає підстави стверджувати, що майно, набуте подружжям під час шлюбу за спільні кошти подружжя, або їх спільною працею є об`єктом права спільного майна подружжя та підлягає поділу в рівних частках, за виключенням конкретних обставин справи, за якими суд може відступити від презумпції рівності часток подружжя. Перелік майна, яке не може входити до склад об`єктів спільного майна подружжя викладений ст. 57 СК України. Підстави для визнання особистого приватного майна одного з подружжя об`єктом спільного майна подружжя наведені у ст. 62 СК України. Позивачка стверджує про спільну участь (матеріальну та фізичну) з відповідачем у здійсненні реконструкції спірної квартири, та вказує на те, що спірне майно істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат. Суд зазначає, що зі змісту\~статті 62 СК України\~вбачається, що\~\~втручання у право власності може бути обґрунтованим, та\~\~дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості\~\~є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла,\~\~тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і\~\~не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування\~\~у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість\~\~істотно збільшилося, не є підставою для\~\~визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Саме така позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20), у Постанові КЦС ВС від 27.07.2023 року у справі № 295/6506/16-ц (провадження № 61-5419 св 23), у постанові Верховного Суду від 14 червня 2023 року, справа № 334/7560/20 (провадження № 61-2804св23). При посиланні на вимоги\~статті 62 СК України\~як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя позивач повинен довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність (постанова Верховного Суду від\~\~28 березня 2023 року, справа № 346/2857/21, провадження № 61-9952св22). Водночас дослідивши матеріали справи, суд зазначає, що не приймає доводи позивачки щодо участі коштами та трудовою діяльністю під час реконструкції спірної квартири до уваги, оскільки матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження цих обставин. Зокрема, позивачкою не надано будь-яких квитанції про придбання будівельних матеріалів, Договорів з підрядниками, Актів здачі-прийняття виконаних робіт, тощо. Самі лише посилання на певні обставини без доведеності їх доказами не можуть бути підставою для встановлення судом таких обставин. Реєстрація позивачки як фізичної особи-підприємця, та надання суду декларації про доходи не можуть свідчити про скерування цих доходів або їх частини на проведення реконструкції квартири. Крім того, як було зазначено вище, судом встановлено, що згідно з проектом газопостачання, станом на 2010 рік, вже існувала реконструйована та фактично виділена кв. [ADDRESS] . Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої\~статті 2 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга\~статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша\~статті 13 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша\~статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша\~статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя\~статті 89 ЦПК України). Висновки суду мають ґрунтуватись не на припущеннях, а на достовірно встановлених обставинах. Враховуючи наведене, суд констатує, що позивачкою не доведено будь-якими належними, допустимими, достовірними, а у їх сукупності достатніми доказами факту її участі особистими коштами або особистою працею у проведенні реконструкції квартири за адресою [ADDRESS] , не тільки в тій мірі, яка б дозволила стверджувати про істотність вкладу позивачки у результат такого збільшення, але й взагалі будь-якої участі. Крім того, оцінивши з точки зору достовірності наявні матеріали справи у поєднанні з фактичними обставинами, суд дійшов до висновку, що реконструктивні роботи, за наслідком яких та після виділу частки квартири [ADDRESS] , з`явилась квартира [ADDRESS] здійснювались у період 2010 року, тобто в час, коли квартири [ADDRESS] юридично не існувало, а квартира [ADDRESS] по вказаній адресі належала на праві спільної часткової власності відповідачу, його батькам та братам. Тобто, хоча юридично реконструктивні зміни були зареєстровані у встановленому законом прядку у 2020 році, проте фактично реконструкція відбулась в період 2010 року. До таких висновків суд дійшов оцінивши докази за переважною більшістю, тобто з точки зору вірогідності доказів, зокрема пояснення позивача, свідка, відповідача, висновка експерта [PERSON] та декларацію про готовність до експлуатації об`єкта. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки виникнення у [PERSON] права власності на квартиру відбулось після фізичного збільшення її площі (реконструкції), у зв`язку із чим вважає, що позов не може підлягати задоволенню. Частинами 1-3\~ст. 89 ЦПК України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Згідно з ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed