Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-01 00:00:00

Позивач 15.02.2023 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення три відсотки річних у розмірі 118\~574,56 грн та інфляційні витрати у розмірі 562\~406,85 грн, також сплачений судовий збір у розмірі 10\~215,03 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що між сторонами виникли кредитні правовідносини і виконавчим листом №6-3761/11 Дніпровського районного суду м. Києва від 17.11.2021 стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «УКРСОЦБАНК» грошову суму у розмірі 1\~317\~717,38 грн. В результаті не виконання умов договору у відповідача виникла заборгованість розрахована на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України, яка станом на 17.10.2022 становить 681\~001,41 та складається з: суми заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість 118\~594,56 грн; сума заборгованості за інфляційними витратами 562\~406,85 грн. Ухвалою суду від 13.03.2023 провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 03.04.2023. У зв`язку з відсутністю доказів сповіщення відповідача, розгляд справи у судовому засіданні 03.04.2023 було відкладено на 08.05.2023. З метою сповіщення відповідача, розгляд справи у судовому засіданні 08.05.2023 відкладено на 19.06.2023. У судовому засіданні 19.06.2023 розгляд справи відкладено на 02.08.2023 з метою повторного сповіщення відповідача. У судовому засіданні 02.08.2023 представник позивача [PERSON] просив поновити строк та долучити докази, суд задовольнив клопотання представника позивача. [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив стягнути заборгованість за не виконання рішення третейського суду. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялася у встановленому законом порядку. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зважаючи на не явку відповідача до суду, який повідомлений належним чином про дату, час і місце судового засідання, відсутність відзиву та відсутність заперечень з боку позивача, суд проводить заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 30 травня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» (правонаступником якого є АТ «Сенс Банк») та [PERSON] було укладено договір кредиту №692/Ф03.7/036, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 133\~000 доларів США (а.с.6-8). 17 листопада 2011 року Дніпровським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист №6-3761/11 про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК» 164\~238, 75 доларів США, що еквівалентно 1\~304\~302, 03 грн заборгованості за договором кредиту №692/Ф03.7/036 від 30.05.2007 та 13\~415,35 грн витрат, пов`язаних з вирішенням спору Третейським судом (а.с.81-82). Постановою старшого державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Долинського М.М. від 23.01.2012 було відкрито виконавче провадження №30898270 з приводу виконання виконавчого листа №603761/11 виданого 17.11.2011 Дніпровським районним судом м. Києва (а.с.27). Постановою старшого державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Долинського М.М. від 27.06.2014 виконавчий лист №6-3761/11 від 17.11.2011 повернуто стягувачу, у зв`язку з неможливістю звернути стягнення на квартиру та відсутністю іншого майна (а.с.80). З розрахунку заборгованості вбачається, що розрахунок штрафних санкції по ст.625 ЦК України, проводився виходячи з розміру заборгованості [PERSON] встановленої у виконавчому листі у розмірі 1\~317\~717,38 грн (а.с.28-29). У відповідності до загальних умов виконання зобов`язання, встановлених ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. (ст. 599 ЦК України). Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) вказано, що «нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання». Вимога щодо відповідальності позичальника за невиконання грошового зобов`язання 3% річних та інфляційні втрати кредитора відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України у розрахунку позивача застосовані у період з 18.10.2019 по 17.10.2022 (а.с.28). Наявність рішення про стягнення боргу за кредитним договором не припиняє правовідносин сторін кредитного договору за весь період його невиконання і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України за увесь час прострочення боржника. Таке прострочення є тривалим порушенням, тому право на позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат виникло у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. (постанова ВП ВС від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц). Для цілей правового регулювання зобов`язальних відносин та відповідальності за порушення зобов`язань юридичне значення має саме момент виконання такого обов`язку боржником. Ухвалення третейським судом рішення про стягнення грошових коштів за договором лише підтверджує дійсне існування обов`язку боржника зі сплати боргу кредитору, його безспірність та надає цьому обов`язку безпосередньо примусового характеру. Визнання сторонами і виконання рішення третейського суду - це правова дія цього рішення, сутність якої полягає в його незмінності і виключності після набуття ним чинності. Якісна характеристика такого рішення виявляється в наслідках, які воно викликає. Такими наслідками є: здійсненність, преюдиціальність, обов`язковість. Частина друга статті 11 ЦК України визначає, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Отже, відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, за наявності прямої вказівки про це в законі. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду. Наявність судового рішення про стягнення заборгованості свідчить про настання строку виконання зобов`язання за тією вимогою, яку задоволено судом, та наявність обов`язку боржника сплатити відповідну заборгованість. Проте, судове рішення про стягнення заборгованості не змінює змісту відповідного зобов`язання, оскільки характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, а додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання та безспірності боргу. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав відповідне зобов`язання продовжує існувати. Враховуючи викладене, а також те, що застосування строків позовної давності не заявлялося стороною відповідача, розмір 3% річних та інфляційних витрат не спростований відповідачем, суд дійшов висновку про стягнення зазначених позивачем сум. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно ч.\~1,2\~ст.\~141\~ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог.Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з даним позовом, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 10\~215,03 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 15.12.2022 (а.с.1). У зв`язку з задоволенням позову, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved