Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до ТзОВ «ТД «Міст експрес»про стягнення заробітної плати, заборгованість за дні невикористаної відпустки, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а також судового збору. Вимоги позову обґрунтовує тим, що вона 13.02.2018 була прийнята на роботу в ТзОВ «Торговий дім «Міст експрес» на посаду «оператор з ведення даних в ЕОМ (ОМ) операційного відділу Луцького операційного відділення». За домовленістю з директором ТОВ «Торговий дім «Міст експрес» була встановлена заробітна плата у розмірі 12 000,00 грн. 05.04.2022 [PERSON] була звільнена з посади за згодою сторін згідно наказу 3294/ос від 05.04.2022. Вказує, що під час роботи та після звільнення відповідач не виплатив позивачу в повному обсязі заробітну плату за січень, лютий, березень та квітень 2022 року в розмірі 18 000,00. Просить стягнути з відповідача ТзОВ «Торговий дім «Міст експрес» грошові кошти в сумі 151 266,91 грн, у тому числі: 15 005,56 грн - заборгованість по заробітній платі, 31 689,66 грн - заборгованість за дні невикористаної відпустки, 104 571,69 грн - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а також витрат по сплаті судового збору. Ухвалою від 14.03.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження. У відзиві на позовну заяву представник ТзОВ «Торговий дім «Міст експрес» заперечуючи позовні вимоги, зазначає, що в день звільнення [PERSON] виплачено всі суми, заробітна плата [PERSON] складала 6500 грн. Відповідно до наказу №1712/ОС про відпустки від 31 грудня 2021 року [PERSON] надано відпустку без збереження заробітної плати з 01 січня 2022 року по 28 лютого 2022 року. 3 наказом №1712/ОС від 31 грудня 2021 року позивач ознайомлене про що свідчить підпис в наказі. 25 січня 2023 року здійснено виплату заробітної плати [PERSON] за відпрацьовані дні в березні 2022 року про, що свідчить долучена відомість розподілу витрат від 25 січня 2023 року АТ КБ Приват Банк розділ ПІБ отримувача - [PERSON] , сума - 2994, 44 грн. та платіжна інструкція №1 від 25 січня 2023 року. Відповідно до розрахункового листка за квітень 2022 року - [PERSON] нараховано відповідно наказу № 294/ОС від 5 квітня 2022 року - всього нараховано 18 967, 00 грн., утримано ПДФО, В3 - 3 698, 57 грн., до виплати - 15 268, 43 грн. Відповідачем в день звільнення виплачено всі суми, що належать їй від ТзОВ «Торговий Дім «Міст Експрес». Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову підтримав з мотивів, які наведені в позовній заяві та додаткових поясненнях, просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову з підстав, які наведені у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] працювала на посаді оператора з уведення даних ЕОМ (ОМ) операційного відділу Луцького операційного відділення, що підтверджується копією наказу ТзОВ «Торговий Дім «Міст Експрес» від 12.02.2018 (а.с.8). Відповідно до копії наказу ТзОВ «Торговий Дім «Міст Експрес»№1712/ОС від 31.12.2021 року, [PERSON] надано відпустку без збереження заробітної пдати з 01.01.2022-28.02.2022 (а.с.76-77). Наказом ТзОВ «Торговий Дім «Міст Експрес» від 01.06.2020 №704-1/ОС [PERSON] переведено на посаду начальника зміни відділу складської логістики, з посадовим окладом 4900 згідно Штатного розпису (а.с.78). З копії наказу ТзОВ «Торговий Дім «Міст Експрес»№294/ОС від 05 квітня 2022 року встановлено, що [PERSON] звільнено з роботи за угодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 9). Відповідно до табеля обліку робочого часу та актів за березень 2022 та квітень 2022 [PERSON] - 1.03.2022., 4.03.2022 р., 8.03.2022р., 11.03.2022р., 12.03.2022р., 18.03.2022р.,19.03.2022p., 21.03.2022p., 22.03.2022p., 23.03.2022p., 24.03.2022p., 25.03.2022p.,26.03.2022., 28.03.2022. 29.03.2022., 30.03.2022., 31.03.2022, 1.04.2022p., 2.04.2022p., 4.04.2022p., 5.04.2022p. - відсутня на роботі знез`ясованих причин (НП) (а.с.41-42, 54-57, 60-75). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до приписів ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно із ст.117 Кодексу законів про працю України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117КЗпП України відповідальність. Судом встановлено, що розмір заробітної плати [PERSON] становила 6 650, 00 грн, що підтверджено витягом з штатного розпису ТзОВ «Торговий Дім «Міст Експрес» (а.с.49). Жодного підтвердження про вказану суму заробітної плати позивачем в розмірі 12 000 грн не було надано суду. Відповідач надав суду докази, що станом на дату звільнення [PERSON] було виплачено заборгованість по заробітній платі в сумі 15 268,43 грн, відповідно до відомості розподілу АТ КБ Приват Банк від 05 квітня 2022 року (а.с.47). 25 січня 2023 року здійснено виплату заробітної плати [PERSON] за відпрацьовані дні в березні 2022 року, про що свідчить долучена відомість розподілу витрат від 25 січня 2023 року АТ КБ Приват Банк (а.с.58) Сторона позивача не спростувала надані відповідачем докази та не заперечила отримання коштів. Судом встановлено, що відповідачем була перерахована недоплачена сума виплат при звільненні 25 січня 2023 року, тобто на час звернення позивача до суду, 24.02.2023 за захистом своїх прав, заборгованість відповідача перед позивачем була відсутня. Доказів звернення позивача до відповідача з вимогами провести розрахунок, в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України не надала. Відповідно до розрахунку поданого позивачем, [PERSON] просила стягнути середній заробіток станом на 05.10.2022 за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 104 571,69 грн. Проте, такий розмір середнього заробітку та термін до 05.10.2022 для суду є незрозумілим. Крім того, розмір середнього заробітку у декілька разів перевищує розмір заборгованості із невиплаченої позивачу при звільненні суми, що є очевидно непропорційним наслідком правопорушення та несправедливим щодо роботодавця, враховуючи вище зазначені обставини справи, встановлені судом під час розгляду цієї справи. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити. Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 09.02.2022 року у справі № 213/718/20 (провадження № 61-4077св21), 29.06.2022 року у справі № 756/9470/20 (провадження № 61-20442св21). Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно вимог ст.ст.78,79ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Всупереч зазначених вище вимог, позивач [PERSON] та її представник не надали належних та допустимих доказів того, що відповідач має перед нею заборгованість із заробітної плати та інших виплат. Статтею 233 КЗпП визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2022 року у справі № 509/5403/19. Натомість позивач не зверталася до суду з клопотанням про поновлення пропущеного строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку з наведенням поважності причини пропуску, а лише просила стягнути середній заробіток за 183 дні, тобто більше трьох місяців. Крім того, позивачем чи її представником не було вжито всіх заходів щодо забезпечення належного захисту її прав та підтвердження вимог позивача належними та допустимими доказами, а саме не було витребувано докази на підтвердження позовних вимог, в судових засіданнях не заявлялися клопотання про витребування відомостей щодо відпрацьованого часу, довідки про середньоденний заробіток, натомість розрахунок середнього заробітку поданого позивачем датується станом на 05.10.2022 року. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Оскільки, у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати на підставі ст. 141 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають.

Outcome: dismissed