Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, з врахуванням уточнених позовних вимог просила стягнути з відповідача середню заробітну плату за вимушений прогул, починаючи з 06 грудня 2021 року до 01 березня 2022 року, а також судові витрати в розмірі 1816 грн. В обґрунтування позовних вимог вказала, що працювала на посаді державного кадастрового реєстратора відділу №3 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області згідно наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 12 грудня 2016 року за №285-К. Наказом Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 06 грудня 2021 року за №1015-к «Про відсторонення від роботи», вона фактично була відсторонена від роботи з підстав того, що відмовилась надати медичну документацію на підтвердження щеплення від СОVID-19, спричиненої вірусом SARS-CoV-2. Вважає наказ незаконним, таким, що порушує її право на працю, оскільки вимога про проведення вакцинації не передбачена Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», на який посилається відповідач, яким встановлено обов`язковість щеплення лише на певні види захворювання, серед яких захворювання на COVID-19 відсутнє. Статтею 46 КЗпП України визначений вичерпний перелік підстав для відсторонення від роботи. Відсутність у позивача щеплення не є порушенням трудової дисципліни і не може бути підставою для відсторонення від роботи та позбавлення заробітної плати. Розцінює для себе процедуру вакцинування проти COVID-19 небезпечною, так як ці вакцини не пройшли всіх стадій необхідних клінічних випробувань, до того ж вона хворіє на епілепсію, тому не може виключати, що вакцинування може призвести до реальної загрози її здоров`ю та життю. В судовому засіданні позивачка підтримала позов за обставин на його обґрунтування. Окрім того повідомила, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 01 березня 2022 року її допущено до роботи. В подальшому 26 травня 2022 року вона була звільнена з посади через скорочення штату. Її робота не передбачала контакту із відвідувачами, вона працювала лише із документами, до того в окремому кабінеті ще із одним працівником, тому не вбачає існування реальної загрози в поширенні захворювання на COVID-19. Представник відповідача заперечила проти задоволення позову за безпідставністю, вважаючи дії управління правомірними. Зазначила, що управління діяло у межах наданих йому повноважень згідно норм діючого законодавства та з метою захисту епідеміологічного благополуччя громадян. Доповідною запискою від 04 листопада 2021 року керівникам підрозділів Головного управління доведено до відома та виконання лист Міністерства економіки України від 03 листопада 2021 року про необхідність отримання обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19 та інформування працівників про відсторонення від роботи у разі відмови або ухилення від вакцинації. Позивачку 05 листопада 2021 року було офіційно повідомлено про необхідність пред`явлення документа, який підтверджує вакцинацію проти COVID-19 або медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації. Також було роз`яснено наслідки у разі відмови або ухилення від вакцинації, а саме відсторонення від роботи без збереження заробітної плати. Актом від 06 грудня 2021 року зафіксовано ненадання позивачкою документу ні про вакцинацію, ні про наявність протипоказань для вакцинації. У зв`язку з чим наказом від 06 грудня 2021 року за №1015-к її було відсторонено від роботи з 06 грудня 2021 року до усунення причин, що його зумовили. За позивачкою зберігалось робоче місце. Відсторонення від роботи має наслідком втрату заробітної плати, однак це було прямим наслідком свідомого особистого рішення позивачки відмовитися від вакцинації без об`єктивних даних про наявність протипоказань до вакцинації. Тим більше, що оскільки позивачка не наполягала на задоволенні попередньої основної позовної вимоги про визнання протиправної діяльності управління та скасування наказу про відсторонення, тому відсутні підстави для задоволення похідної вимоги про виплату середньої заробітної плати за вимушений прогул. Обмеження позивачки відповідало приорітету забезпечення безпеки життя і здоров`я оточуючих людей та не є порушенням права позивачки на працю, визначеного\~ст.43 Конституцією України. Заслухавши учасників та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновків про наступне. Судом встановлено, що [PERSON] з 13 грудня 2016 року була призначена на посаду державного кадастрового реєстратора відділу у Старокостянтинівському районі в порядку переведення з Управління Держгеокадастру у Старокостянтинівському районі Хмельницької області (наказ від 12 грудня 2016 року за №285-к). 07 липня 2021 року переведена на посаду державного кадастрового реєстратора Відділу №8 Управління у Хмельницькому районі (наказ від 05 липня 2021 року за №461-к). 03 грудня 2021 року переведена на посаду державного реєстратора Відділу №3 Управління надання адміністративних послуг (наказ від 03 грудня 2021 року за №1011-к). Дані обставини підтверджуються записами трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] , заповненої 25 вересня 2006 року товариством з обмеженою відповідальністю «Кромберг енд Шуберт Україна». Наказом Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 06 грудня 2021 року за №1015-к «Про відсторонення від роботи [PERSON] » відповідно до ст.ст. 46, 94 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату працю» та ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу», п. 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СOVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами) відсторонено від роботи [PERSON] , державного кадастрового реєстратора Відділу №3 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області з 06 грудня 2021 року до усунення причин, що його зумовили. Підстава: повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти СOVID-19 [PERSON] від 05 листопада 2021 року №31-22-0.72-5281/2-21. Наказом Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 01 березня 2022 року за №69-к «Про допуск до роботи [PERSON] » відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 25 лютого 2022 року №380 «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153» визнано таким, що втратив чинність наказ Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 06 грудня 2021 року №1015-к «Про відсторонення від роботи [PERSON] » та допущено до роботи [PERSON] , державного кадастрового реєстратора Відділу №3 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області з 01 березня 2022 року. За нормами\~ст. 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Згідно ст. 21\~КЗпП України\~забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень\~Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання. Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України). Відповідно ч. 1\~ст. 46 КЗпП України\~відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта\~статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що «нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети. За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого\~наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить. Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 також вказано, що: «застосування до позивачки передбачених Переліком № 2153 та\~Законом\~№ 1645-ІІІ\~заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду чергової по переїзду, позивачка могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: - кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); - форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; - умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; - контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням. Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Однак апеляційний суд залишив указані обставини поза увагою та не врахував, що відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивачки тим, що вона, працюючи черговою по переїзду, створювала загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивачку заробітку. При розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті)». Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша\~статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя\~статті 89 ЦПК України). При зверненні із позовом [PERSON] посилалась на те, що її відсторонення від роботи на посаді державного кадастрового реєстратора Відділу №3 Управління надання адміністративних послуг Головного управління у Хмельницькій області на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати є незаконним, невиправданим та таким, що порушує її право на працю. При цьому відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що позивачка мала велику кількість соціальних контактів працівника на робочому місці, що умови праці, у яких перебувала працівник збільшували вірогідність зараження COVID-19. Застосування до позивачки такого заходу як відсторонення від роботи не підтверджено об`єктивною необхідністю, оскільки під час виконання роботи позивачка особисто не контактувала з великою кількістю інших людей. Судом не встановлено жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні позивачки від роботи. Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки. Судом встановлено, що на порушення\~ст. 46 КЗпП\~роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, позивач не виконувала покладені на неї обов`язки з ініціативи роботодавця, який не допускав її до виконання таких. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року в справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19) зроблено висновок, що: «у разі незаконного відсторонення працівника від роботи, він має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а не частини невиплаченої заробітної плати». Аналогічні висновки містяться у роз`ясненні Пленуму Верховного Суду України у пункті 10\~постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~у якій зазначено, якщо буде встановлено, що на порушення\~статті 46 КЗпП України\~роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Враховуючи, що суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивачки про стягнення середнього заробітку за період вимушеного прогулу за весь час незаконного відсторонення від роботи, однак позивачкою не надано розрахунок середньої заробітної плати за два попередніх місяці, що передували відстороненню, та за період відсторонення, зі змісту додаткових пояснень уповноваженої особи Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 06 липня 2023 року вбачається, що позивачці за період відсторонення (без визначення його періоду) від роботи кошти не нараховувались, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в межах заявлених вимог. Судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 1816 грн відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~слід стягнути з відповідача на користь позивачки.

Outcome: approved