Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , у якому просить: розірвати укладений між ними шлюб, зареєстрований 26 квітня 2014 року у Виконавчому комітеті Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області, актовий запис № 43; неповнолітню дочку [PERSON] залишити проживати з нею; стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , в розмірі 1/4 частини усіх видів його доходу. В обґрунтування позову покликається на те, що 26 квітня 2014 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Від даного шлюбу у них [INFO] народилася дочка [PERSON] . Спільне життя у них з відповідачем не склалося, тому що у них різні погляди на життя та обов`язки, між ними почали виникати сварки, що поступово призвело до того, що вони стали зовсім чужими людьми. З 06 квітня 2023 року подружні відносини між ними припинилися, з цього часу спільне господарство не ведуть, спору відносно спільного майна у них не має. Вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить її інтересам та інтересам дитини, на примирення не згідна, тому вважає за необхідне розірвати шлюб. Також просить стягнути аліменти , оскільки відповідач добровільно коштів на утримання дитини не надає. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 22 квітня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Позивач [PERSON] подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та надає згоду на заочний розгляд справи. Відповідач в судове засідання не прибув, про розгляд справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, своїх заперечень та відзиву на позов не подав. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 02 серпня 2023 року вирішено проводити заочний розгляд справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, у зв`язку з неявкою учасників. Частиною четвертою статті 268 Цивільного процесуального кодексу України України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. У частині п`ятій статті 268 Цивільного процесуального кодексу України України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 02 серпня 2023 року, є дата складення повного судового рішення 07 серпня 2023 року. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, зважаючи на таке. Щодо розірвання шлюбу. Як встановив суд, 26 квітня 2014 року у Виконавчому комітеті Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу серії [NUMBER] від 26 квітня 2014 року, виданим Виконавчим комітетом Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області. Від даного шлюбу у сторін [INFO] народилася дочка [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 26 квітня 2014 року Виконавчим комітетом Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області. Відповідно до ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. З пояснень, наведених позивачем у позовній заяві, яких відповідач не заперечив, встановлено, що спільне життя між сторонами припинилось, шлюб існує лише формально, а подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Зважаючи на викладене вище, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога [PERSON] про розірвання її шлюбу із [PERSON] підлягає задоволенню. Щодо стягнення аліментів. Статтею 141 Сімейного кодексу України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина 3 ст. 181 Сімейного кодексу України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У відповідності до ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. ст. 181, 183 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідач не надав будь-яких доказів та не спростував доводів позивача про те, що він не бере участі в матеріальному забезпеченні своєї малолітньої дочки. Зважаючи на викладене вище, суд вважає, що з [PERSON] слід стягувати на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] в розмірі однієї чверті заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20 червня 2023 року та до досягнення дитиною повноліття. В частині позовних вимог про визначення місця проживання неповнолітньої дочки [PERSON] разом із позивачем, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог в цій частині, суд приймає до уваги те, що відповідно до частини 1 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із частиною 3 статті 45 ЦПК України, суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі статті 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Відповідно до положень статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Як роз`яснено у пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визначення його недійсним та поділ майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага, в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини, приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07.12.2006). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015). Відносно зазначення у резолютивній частині рішення суду місця проживання дитини, то Верховний суд висловив правову позицію у своїй постанові від 15 січня 2020 року у справі за №200/952/18, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного суду від 22 грудня 2021 року у справі №339/143/20, де зазначено, що між сторонами на момент розгляду справи був відсутній спір між батьками щодо місця проживання дитини, такий позов не пред`явлено ні позивачем, ні відповідачем, суд його не вирішував. Зазначення у резолютивній частині рішення щодо залишення дитини на проживання з кимось з батьків не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини разом з кимось з батьків, оскільки суд лише констатував, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання, оскільки, як встановлено після припинення фактичних шлюбних відносин дитина залишилась проживати разом з матір`ю. Такий ж висновок Верховного суду міститься у постанові від 17 липня 2022 року у справі №405/4659/21. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Судом встановлено, що позивач бажає визначити місце проживання спільного сина разом із собою. В свою чергу відповідач жодних заперечень щодо таких вимог позивача суду не надва. З огляду на встановлені у справі обставини, враховуючи інтереси дитини, суд приходить до висновку, що неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] , залишити для подальшого проживання разом з матір`ю [PERSON] , оскільки таке рішення не суперечитиме інтересам дитини. Також за подання позовної заяви [PERSON] в частині вимог про розірвання шлюбу сплатила судовий збір в розмірі 1080,00 грн, що підтверджується квитанцією № 1CSJ4783M від 19 червня 2023 року. Згідно з ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як суд ухвалив рішення про розірвання шлюбу з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 1073,60 грн. Водночас, відповідно до п. 3 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Оскільки суд ухвалив рішення про задоволення позовних вимог про стягнення аліментів, з відповідача [PERSON] слід стягнути судовий збір в дохід держави в сумі 1073,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved