Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-24 00:00:00

У березні 2021 року Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» звернулось до Печерського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що актом прийому-передачі, житлово-офісний комплекс з підземним паркінгом, за адресою: [ADDRESS] , передано на обслуговування КП «Житло-сервіс». Розпорядженням Печерської районної місті Києві державної адміністрації №442 від 14.08.2017р., закінченому будівництвом об`єкту «Будівництво житлового будинку (доступне житло) для працівників медичних закладів комунальної власності [ADDRESS] » присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] . Відповідно до п. 2.2. Статуту предметом діяльності Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» є надання житлово-комунальних послуг споживачам. Між позивачем та відповідачем, який є власником квартири [ADDRESS] (про що зазначено у договорі), 24.07.2017р. укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, предметом якого є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у будинку [ADDRESS] , а споживачем - забезпечення своєчасної оплати цих послуг за встановленим тарифом у строки та на умовах, передбачених цим договором (п.1 договору). Таким чином, у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором про надання послуг, у останнього станом на 21.11.2019 р. виникла заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг у сумі 16 912,35 грн. Відтак, відповідач має сплатити позивачу збитки від інфляції у сумі 2140,92 грн. та три проценти річних, у сумі 1164,99 грн. за період з 01.08.2017р. по 30.11.2020р. З врахуванням зазначеного, позивач просить суд: - стягнути з [PERSON] на користь Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» заборгованість за житлово-комунальні послуги у сумі 16 912,35 грн., збитки від інфляції у сумі 2140,92 грн., три проценти річних у сумі 1164,99 грн., а всього 20 218,26 грн. - стягнути судові витрати в загальній сумі 3 770,00 грн., що складаються із сплаченого судового збору у розмірі 2 270,00 грн. та витрат на правову допомогу у сумі 1500,00 грн. 28.04.2021 ухвалою суду було відкрито провадження у справі. 06.10.2021 від представника відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності, в якій зазначено, що відповідач нарахував заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з серпня 2017 по грудень 2018. Представник відповідача вказує, що позов про стягнення заборгованості подано 01.04.2021 року, слід застосувати позовну давність до вимог про стягнення заборгованості за період з серпня 2017 року по квітень 2018 року та відмовити у задоволенні позову ТОВ «Житло-Сервіс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги у цій частині. Відтак, представник відповідача просить суд застосувати позовну давність до вимог про стягнення заборгованості за період з серпня 2017 року по квітень 2018 року та відмовити у задоволенні позову в цій частині. 06.10.2021 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що у відповідності до Договору, який було долучено позивачем не зазначений розмір щомісячної сплати за надані послуги, а тому є незрозумілим яким чином нараховувалась щомісячна плата за надані послуги. Також, у Договорі не зазначений час протягом якого сторони можуть здійснювати свої права і виконувати свої обов`язки. Позивач у рахунку попередженні не зазначив строк у який відповідачу необхідно було сплатити заборгованість та доказів направлення остання суду не надано. Окрім цього, суду не надано належного розрахунку заборгованості за договором про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинковій території від 27.07.2017, укладений з відповідачем, який має містити посилання на тарифи, згідно яких проводилось нарахування щомісячних платежів та кий повинен бути належно оформлений. Також, в матеріалах справи міститься копія акту прийому-передачі на обслуговування КП «Житло-Сервіс» житлово-офісного комплексу з підземним паркінгом за адресою: [ADDRESS] (договір №41 від 05.04.2017). В матеріалах справи відсутній договір №41 від 05.04.2017, на який є посилання у вищезазначеному акті, та вказаний акт не містить дати прийому-передачі вказаного нерухомого майна, на підставі чого неможливо встановити коли вказаний житлово-офісний комплекс був переданий на баланс ТОВ «Житло-Сервіс» та, як наслідок, з якого періоду позивач мав законні підстави для нарахування житлово-комунальних послуг. Водночас, 22.10.2018 року було зареєстровано Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «КБ 2», яке згідно Статуту створено власниками квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] відповідно до Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку». Враховуючи викладене, можна прийти до висновку про те, що нарахування КП «Житло- Сервіс» заборгованості за житлово-комунальні послуги в період листопад-грудень 2018 року є незаконним та протиправним. Також, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20.09.2019, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Косарєвою Т.В. та зареєстрованому в реєстрі за № 2263, квартира [ADDRESS] , була продана відповідачем. Тобто, незрозуміло, на яких підставах 27.07.2017 був укладений договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, якщо право власності на вказану квартиру [ADDRESS] було оформлено за відповідачем 15.11.2017 (більш ніж через три місяці від дати Договору). Відтак, позовна заява КП «Житло-Сервіс» з додатками не містить належних доказів щодо наявності та правомірності нарахування, на думку КП «Житло-Сервіс», заборгованості відповідача за житлово-комунальні послуги, а тому вказані позовні вимоги є безпідставними. Окрім іншого, представник заперечував щодо витрат на правову допомогу, посилаючись на те, що представником [PERSON] не доведено, що останній є адвокатом. 25.10.2021 представником позивача було подано відповідь на відзив, в якій зазначено, що належним та допустим доказом факт, ненаданні житлово-комунальних послуг або їх надання неналежної якості, є акт-претензія, складений між споживачем та представником виконавця, а у випадку не з`явлення не менш як двома споживачами. Отже, обов`язок щодо доведення факту надання житлово-комунальних послуг або надання їх неналежної якості, законодавцем покладено саме на споживача. Наказом 05.04.2017 між КП «Спецжитлофонд» та КП «Житло Сервіс» укладено договір про передачу на технічне обслуговування та експлуатацію житлово-офісного комплексу з підземним паркінгом , за адресою: [ADDRESS] , а тому доводи відповідача щодо щодо відсутності повновноважень щодо нарахування споживачу відповідної плати за них, є необгрунтованими. Розмір щомісячної сплати за надані послуги визначений сторонами у Договорі, в подальшому щомісячне нарахування здійснювалось на підставі тарифів, затверджених Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) №211 від 18.02.2018 р. Послуги відповідачу надавались позивачем до 31.12.2018, оскільки саме 31.12.2018 між КП «Житло -Сервіс» та ОСББ «КБ2» складено акт приймання - передачі житлового будинку [ADDRESS] в управління та обслуговування останнім. Окрім цього, позивачем було долучено копію витягу з розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) №211 від 12.02.2018, копію Договору №41 про передачу на технічне обслуговування та експлуатацію, Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме мйано, акти прийому-передачі житлово-фінаснсового комплексу, копії Договорів від 08.01.202 р., та 02.02.2021 р. укладених між АО «Шенлі» та [PERSON] 25.07.2023 ухвалою суду було відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про направлення справи за підсудністю. Представник позивача в судове засідання подав заяву, в якій зазначив, що позовна заява подана в період карантину, що свідчать про дотримання строків позовної давності та відсутності підстав для застосування строків. Розгляд справи проводити у відсутність позивача та представника, позовні вимоги підтримав. Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце день і час розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва. Згідно з висновками Європейського суду з прав людини, зазначених у рішенні у справі «Вячеслав Корчагін проти Росії» № 12307 - учасник справи, що повідомлений за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, але ухилявся від отримання судової повістки. Тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду. Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. Відповідно до ст.179 ЖК України, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 7 «Правил користування приміщеннями житлових будинків» затверджених Постановою КМУ № 45 від 24 січня 2006 року «Про внесення змін до постанови Кабміну від 08 жовтня 1992 року № 572», власник та наймач квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Законом України «Про житлово-комунальні послуги» врегульовані права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, якими є власник, споживач, виконавець та виробник, серед яких обов`язком виконавця є надання послуг вчасно та відповідної якості, згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладання із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за недотримання умов його виконання, згідно з типовим договором. Правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а його обов`язком - оплатити житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Крім того, відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач є споживачем комунальних послуг. Згідно ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а статтею 525 ЦКУ передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 Цивільного кодексу України). Згідно з частиною першою ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Окрім того, з огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої ст. 625 Цивільного кодексу України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Закріплена в пункті 10 частини третьої ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій ст. 625 Цивільного кодексу України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідачем, всупереч положенню ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів своєчасної та у повному обсязі сплати наданих їй житлово-комунальних послуг та відсутності заборгованості перед позивачем по оплаті цих послуг. Враховуючи вищевикладене, суд вважає встановленим факт порушення прав позивача, тому позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Разом з цим, згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 1 ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання і тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо втратили свою достовірність і повноту зі плином часу (пункт 51 рішення від 21 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Так, вбачається, що позивач просить суд стягнути заборгованість за період з серпня 2017 по грудень 2018, при цьому звернувшись до суду у 23.03.2021. Відтак, суд вважає, що до основної суми заборгованості, підлягає застосування строку позовної давності. Щодо нарахування збитків від інфляції та трьох процентів річних, суд керується наданим розрахунком позивача та виходячи з застосування строків позовної давності слід рахувати інфляцію та три відсотки річних за період з 23.03.2018 по 01.11.2020 р. З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, у зв`язку із задоволенням клопотання про застосування строків даваності. Відтак, підлягає стягненню з відповідача заборгованість за період з 23.03.2018 по 01.11.2020 р., яка складається з основної суми боргу у розмірі 9 047,31 грн. та збитки від інфляції, у розмірі 930, 56 грн. та три проценти річних, у розмірі 549,93 грн., що разом становить 10 527,80 грн. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати понесені позивачем з оплати судового збору в розмірі 2 270,00 грн. підлягають стягненню з відповідача. Окрім цього, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи належить витрати на професійну правничу допомогу. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так, згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Аналізуючи надані докази суд вважає, що витрати за правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача у розмірі 1 500,00 грн., є обґрунтованими та підтвердженими належними доказами, а саме: актом виконаних робіт від 30.04.2020, випискою від 06.05.2020, договором про надання правничої допомоги від 08.01.2020. З викладеного,

Outcome: partial