Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-23 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «Готель Менеджмент» (далі - Товариство) про стягнення заробітної плати. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що у період з 08 липня 2019 року до 29 вересня 2020 року перебувала в трудових відносинах з Товариством. Оскільки відповідач не виконував обов`язку з виплати заробітної плати, то позивачка звільнилася за власним бажанням. Після звільнення 29 вересня 2020 року та станом на день подання позову відповідач не виплатив позивачці заробітну плату за період з 21 березня 2020 року та до дня звільнення. Позивачка зверталася у позасудовому порядку до відповідача з вимогою про виплату належної їй заробітної плати, на що отримала відмову колишнього роботодавця. Підставою для відмови у виплаті заробітної плати стало те, що позивачка перебувала у зазначений період у відпустках, зокрема з 23 березня 2020 року до 27 березня 2020 року та з 21 квітня 2020 року до 25 квітня 2020 року, а в період з 27 квітня 2020 року і до завершення на території України карантину перебувала у відпустці без збереження заробітної плати. Проте позивачка заперечує такі обставини, зазначаючи, що не подавала заяву про відпустку без збереження заробітної плати на такий тривалий період. Враховуючи вищенаведене, з метою поновлення порушеного права позивачка просить суд стягнути з відповідача заборгованість з виплати заробітної плати у розмірі 79 229,01 грн. Ухвалою від 17 грудня 2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області відкрив провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом осіб. У березні 2021 року суд отримав відзив Товариства на позовну заяву [PERSON] , в обґрунтування якого посилається на те, що позовні вимоги не визнає у повному обсязі та вважає необґрунтованими. Так відповідач зауважує, що трудові правовідносини виникли між сторонами спору на підставі усного трудового договору, коли позивачці були роз`яснені усі умови праці. Щодо нарахування та виплати заробітної плати відповідач зазначає, що при звільненні позивачці було компенсовано 15 днів невикористаної відпустки, про що остання власноручно розписалася та зауважень не висловлювала а отже розрахунки з позивачкою були проведені у повному обсязі. Щодо оформлення відпусток, відповідач зауважує, що у зв`язку з особливостями в роботі, викликаними карантинними заходами для запобігання розповсюдженню хвороби «Covid-19» було прийнято наказ № 23/03/2020, за змістом якого заяви про надання відпустки могли надаватися працівниками у будь-який доступний спосіб, включаючи пересилання засобами електронного зв`язку, за умови надання оригіналів заяв після закінчення строку дії карантину. Додатково відповідач зазначає, що згідно з табелем обліку та використання робочого часу позивачка з 16 березня 2020 року до 29 вересня 2020 року перебувала у різного виду відпустках, а в період з 30 березня 2020 року до 03 квітня 2020 року причини неявки позивачки на роботу не з`ясовані. Накази про відпустки є чинними, а отже відповідач провів розрахунки з позивачкою у повному обсязі. З таких обставин відповідач вважає, що відсутні підстави для стягнення заробітної плати. Розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 жовтня 2021 року № 496 на підставі рішення Першої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 21 липня 2021 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді [PERSON] та застосування до нього дисциплінарного стягнення у виді внесення подання Вищій ради правосуддя про звільнення з посади судді; відсторонення судді [PERSON] від здійснення правосуддя справу передано на повторний автоматизований розподіл між суддями та призначено судді Фінагеєвій І. О. Ухвалою від 22 червня 2023 року Києво-Святошинський районний суд Київської області закрив підготовче провадження, призначив справу до розгляду. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином, через канцелярію суду представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи сповіщений належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Третя особа в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Судом встановлено, що між [PERSON] та ТОВ «Готель менеджмент» з 08 липня 2019 року виникли трудові правовідносини. Так, на підставі наказу № 133-к від 05 липня 2019 року [PERSON] прийнята на посаду кондитера. 23 березня 2020 року наказом Товариства № 23/03/2020 з огляду на епідеміологічну ситуацію з розповсюдженням гострої распіраторної хвороби «Covid-19», враховуючи численні звернення працівників Товариства щодо неможливості прибути на робоче місце наказано Департаменту з управління персоналом приймати заяви про відпустку працівників підприємства, направлені електронною поштою або через інші канали зв`язку у будь-якій формі, а після закінчення карантину чи за першої можливості працівника прибути на підприємство останній повинен надати оригінал заяви про відпустку та засвідчити факт ознайомлення з наказом про відпустку власним підписом. Наказом Товариства від 13 березня 2020 року № 136-к/тр [PERSON] надано відпустку строком на 7 днів з 16 березня 2020 року до 22 березня 2020 року. З наказом [PERSON] ознайомлена 13 березня 2020 року. Наказом Товариства від 04 березня 2020 року № 123-к/тм [PERSON] надано відпустку строком на 5 днів з 23 березня 2020 року до 27 березня 2020 року. З наказом [PERSON] ознайомлена 04 березня 2020 року. Актами ТОВ «Готель Менеджмент» від 30 березня 2020 року, 31 березня 2020 року, 01 квітня 2020 року, 02 квітня 2020 року, 03 квітня 2020 року встановлено відсутність на робочому місці кондитера [PERSON] протягом вказаних робочих днів з 09:00 год до 18:00 год. Наказом Товариства від 27 березня 2020 року № 784-к/тр [PERSON] на підставі заяви від 27 березня 2020 року надано відпустку строком на 17 днів з 04 квітня 2020 року до 20 квітня 2020 року. Наказом Товариства від 27 березня 2020 року № 481-к/тм [PERSON] на підставі заяви від 27 березня 2020 року надано відпустку строком на 5 днів з 21 квітня 2020 року до 25 квітня 2020 року. З наказом [PERSON] ознайомлена 29 вересня 2020 року. 24 квітня 2020 року [PERSON] звернулася до Товариства з заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати з 27 квітня 2020 року на строк карантину, що визначив Уряд. Наказом Товариства від 27 квітня 2020 року № 1118-к/тр [PERSON] на підставі заяви від 24 квітня 2020 року надано відпустку без збереження заробітної плати на період карантину з 27 квітня 2020 року на строк, встановлений Кабінетом міністрів України. Згідно з витягом з табелю використання робочого часу від 31 березня 2020 року [PERSON] в період з 16 березня 2020 року до 22 березня 2020 року перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, а з 23 березня 2020 року до 27 березня 2020 року - у щорічній відпустці. 30 та 31 березня 2020 року позивачка була відсутня з невстановлених причин. Відповідно до витягу з табелю використання робочого часу від 30 квітня 2020 року 01, 02, 03 квітня 2020 року позивачка була відсутня на робочому місці з невстановлених причин. З 04 квітня до 20 квітня, а також з 27 квітня до 30 квітня 2020 року позивачка перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, а з 21 квітня до 25 квітня 2020 року - у щорічній відпустці. Згідно з витягами з табелів використання робочого часу від 31 травня 2020 року, 30 червня 2020 року, 31 липня 2020 року, 31 серпня 2020 року та 29 вересня 2020 року з 01 травня 2020 року до 29 вересня 2020 року [PERSON] перебувала у відпустці без збереження заробітної плати. Відповідно до графіка відпусток працівників на 2020 рік [PERSON] заплановано 5 днів відпустки на 3 декаду березня 2020 року, 5 днів - на 1 декаду травня 2020 року, 4 дні - на 2 декаду липня 2020 року та 10 днів - на 3 декаду липня 2020 року. Актом Товариства від 01 вересня 2020 року засвідчено, що директором департаменту з управління персоналом було запропоновано [PERSON] надати оригінали заяв про надання відпустки від 27 березня 2020 року (без збереження заробітної плати на період карантину на 17 днів), від 24 квітня 2020 року (на строк карантину, що визначив уряд), отриманих засобами електронного зв`язку, а також засвідчити особистим підписом накази Товариства від 27 березня 2020 року № 784-к/тр та від 27 квітня 2020 року № 118-к/тр. В свою чергу [PERSON] після ознайомлення з наказами відмовилася ставити підпис в цих наказах про їх ознайомлення. Аналогічні обставини засвідчені актом від 29 вересня 2020 року. Актом Товариства від 29 вересня 2020 року засвідчено відмову [PERSON] від проставлення підпису про ознайомлення в акті про відмову від 29 вересня 2020 року. 22 вересня 2020 року Товариство отримало від [PERSON] заяву-вимогу щодо виплати заробітної плати, в якій [PERSON] просила виплатити її заробітну плату за період, починаючи з 21 березня 2020 року. 28 вересня 2021 року Товариство направило [PERSON] лист-відповідь, в якому зазначило, що станом на 28 вересня 2020 року заборгованість з виплати заробітної плати відсутня. Також Товариство роз`яснило працівнику, що за період з 23 березня до 27 березня 2020 року та з 21 квітня 2020 року до 25 квітня 2020 року вона брала щорічну відпустку, за яку Товариство провело відповідні розрахунки з [PERSON] . Вказало на відсутність працівника на робочому місці та відсутність заяв від [PERSON] про бажання стати до роботи. Крім того, з 24 квітня 2020 року і до 29 вересня 2020 року [PERSON] перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, що не є підставою для нарахування заробітної плати. На підставі наведеного у задоволенні заяви-вимоги відмовлено. З розрахункового листка Товариства за березень 2020 року суд встановив, що [PERSON] нараховано 7 490,48 грн за 10 відпрацьованих робочих днів, 1000,00 грн - премія та 2 923,25 грн - компенсація за 5 днів відпустки, а виплачено з врахуванням утримань необхідних податків та зборів 9 188,05 грн. З розрахункового листка Товариства за квітнень 2020 року суд встановив, що [PERSON] нараховано 2 917,15 грн, з яких виплачено з врахуванням утримань необхідних податків та зборів 2 345,30 грн. З розрахункового листка Товариства за вересень 2020 року суд встановив, що [PERSON] нараховано компенсацію у розмірі 8 531,25 грн за 15 днів невикористаної відпустки, з яких виплачено з врахуванням утримань необхідних податків та зборів 6 867,65 грн. За змістом довідки про доходи [PERSON] від 25 лютого 2021 року № 18 за період з 01 березня 2020 року до 28 вересня 2020 року [PERSON] нарахований дохід становив 22 862,13 грн, з яких 11 413,73 грн у березні 2020 року, 2 917,15 грн у квітні 2020 року та 8 531,25 грн у вересні 2020 року, з яких всього утримано 4 458,13 грн та виплачено [PERSON] 18 404,00 грн. Виплата коштів здійснювалася шляхом перерахування коштів на банківський рахунок [PERSON] № [NUMBER] , що підтверджується витягами зі зведеної відомості на перерахування заробітної плати та інших виплат від 13 березня 2020 року (6 600,00 грн), від 16 березня 2020 року (2 353,21 грн), від 31 березня 2020 року (234,84 грн), від 15 квітня 2020 року (2 348,30 грн), від 29 вересня 2020 року (6 867,65 грн). Наказом від 29 вересня 2020 року № 1810-к/тр [PERSON] звільнено з посади кондитера за власним бажанням. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси. Згідно з положеннями статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] вважає, що її право порушене, оскільки відповідач не виплатив належну їй заробітну плату. Отже суду належить з`ясувати перевірити наявність та обґрунтованість підстав для стягнення заробітної плати. Частинами першою, четвертою та п`ятою статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частиною першою статті 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною третьою статті 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятій статті 97 КЗпП України. Зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат. Одночасно звертає на себе увагу той факт, що заробітна плата виплачується лише за виконану працівником роботу, а якщо працівник такої роботи не виконував, то заробітна плата йому не виплачується, за винятком виплат, передбачених законодавством (зокрема, у випадку простою). Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 у справі № 243/2071/18, і підстав для відступу від такого правового висновку немає. Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена статтею 117 КЗпП України. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (наведена позиція викладена в пунктах 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц). Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини). Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходить з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Отже, суду належить встановити на підставі матеріалів справи обсяг часу, протягом якого позивачка виконувала посадові обов`язки, тарифікацію робочого часу та обсяг виплат, належних позивачці за виконану роботу. Позивачка просить суд стягнути з Товариства на її користь заробітну у розмірі 79 229,10 грн. З розрахунку заробітної плати, який наводить позивачка, вбачається, що заробітну плату вона просить стягнути за період роботи з березня 2020 року до вересня 2020 року. Суд на підставі доказів в матеріалах справи встановив, що в березні 2020 року згідно з табелем робочого часу [PERSON] працювала з 02 березня до 06 березня 2020 року та з 09 березня до 13 березня 2020 року. Водночас з 16 березня до 22 березня 2020 року позивачка перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, що підтверджується також заявою позивачки від 13 березня 2020 року та наказом Товариства від 13 березня 2020 року № 136-к/тр. З 23 березня 2020 року до 27 березня 2020 року позивачка перебувала у щорічній відпустці, що підтверджується заявою [PERSON] від 04 березня 2020 року та наказом Товариства від 04 березня 2020 року № 123-к/тм. 30 березня та 31 березня 2020 року позивачка була відсутня на робочому місці, про причини неявки роботодавця у належний спосіб не повідомила, що підтверджується актами Товариства від 30 березня та від 31 березня 2020 року, копії яких надані відповідачем та містяться в матеріалах справи. Отже за березень 2020 року позивачка фактично відпрацювала 10 робочих днів, за які згідно з розрахунковим листом за березень 2020 року їй було нараховано 7 490,48 грн за 10 робочих днів. Також нараховано 1 000 грн премії та 2 923,25 грн за 5 днів відпустки. Всього виплачено позивачці з врахуванням необхідних утримань 9 188,05 грн, що підтверджується витягами зі зведеної відомості від 13 березня 2020 року, 16 березня 2020 року та від 31 березня 2020 року. Згідно з витягом з табелю використання робочого часу 01, 02 та 03 квітня 2020 року позивачка була відсутня на робочому місці, про причини неявки роботодавця у належний спосіб не повідомила, що підтверджується актами Товариства від 01 квітня, 02 квітня та 03 квітня 2020 року, копії яких надані відповідачем та містяться в матеріалах справи. З 04 квітня до 20 квітня 2020 року, а також з 27 квітня до 30 квітня 2020 року позивачка перебувала у відпустці без збереження заробітної плати на період карантину, що підтверджується заявою [PERSON] від 27 березня 2020 року та наказом Товариства від 27 березня 2020 року № 784-к/тр, а також заявою позивачки від 24 квітня 2020 року та наказом Товариства від 27 квітня 2020 року № 1118-к/тр. В період з 21 до 25 квітня 2020 року позивачка перебувала у щорічній оплачуваній відпустці, що підтверджується наказом Товариства від 27 березня 2020 року № 481-к/тм, а також заявою позивачки від 27 березня 2020 року. Згідно з розрахунковим листом за квітень 2020 року позивачу було нараховано 2 917,15 грн за 5 днів щорічної відпустки, з яких виплачено з урахуванням податків та зборів 2 348,30 грн, що підтверджується витягом зі зведеної відомості від 15 квітня 2020 року. Статтею 4 Закону України «Про відпустки» визначено такі види відпусток, зокрема, як щорічна відпустка та відпустка без збереження заробітної плати. Статтею 21 Закону України «Про відпустки» передбачено, що заробітна плата працівникам за весь час відпустки виплачується до початку відпустки, якщо інше не передбачено законодавством, трудовим або колективним договором. Таким чином, щорічна відпустка має оплачуваний характер та за перебування у відпустці працівнику виплачується належна йому заробітна плата. Отже, відповідачем обґрунтовано належним чином час роботи позивачки, час перебування у щорічній відпустці та у відпустці без збереження заробітної плати, доведено належними та допустимими доказами розмір нарахованих та виплачених позивачці грошових коштів. Окремо слід зазначити, що за період з 30 березня до 03 квітня 2020 року відповідачем кошти не нараховувалися з огляду на відсутність позивачки на робочому місці, що доведено наданими відповідачем доказами, водночас позивачкою з цього приводу не надано жодних доказів на спростування цього факту. Суд наголошує також на тому, що згідно з витягами з табелю використання робочого часу позивачка з 27 квітня 2020 року перебувала у відпустці без збереження заробітної плати до закінчення строку дії карантину. Постановою КМУ від 26 серпня 2020 року № 760 було продовжено строк дії карантину до 31 жовтня 2020 року, встановлений постановою КМУ від 25 березня 2020 року № 338-р. Тобто станом на 29 вересня 2020 року діяв карантин, а отже і тривала відпустка без збереження заробітної плати [PERSON] згідно з її заявою від 24 квітня 2020 року та наказом Товариства від 27 квітня 2020 року № 1118-к/тр. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження переривання відпустки без збереження заробітної плати до закінчення терміну карантину. Згідно з розрахунковим листом за вересень 2020 року позивачці було нараховано 8 531,25 грн за 15 днів щорічної відпустки, з яких виплачено з урахуванням податків та зборів 6 867,65 грн, що підтверджується витягом зі зведеної відомості від 29 вересня 2020 року. Посилання позивача на факт відсутності у відповідача оригіналу заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати та твердження про те, що позивачем така заява не подавалась, не спростовує факту відсутності позивача на роботі в період з 04 квітня 2020 року по 20 квітня 2020 року та з 27 квітня 2020 року по 29 вересня 2020 року. Крім того, в судовому засіданні 22 червня 2023 року представник позивача підтвердив факт відсутності позивача на роботі у вказаний період в зв`язку з встановленням карантину на території України та відсутністю можливості у позивача дістатися до місця роботи. Суд звертає увагу на той факт, що заробітна плата виплачується лише за виконану працівником роботу, а якщо працівник такої роботи не виконував, то заробітна плата йому не виплачується, за винятком виплат, передбачених законодавством (зокрема, у випадку простою). Позивачкою не надано доказів на спростування вищевказаних обставин, тому суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки відповідачем надано належні та допустимі докази на підтвердження нарахування та виплати грошових коштів за період з березня 2020 року до вересня 2020 року, натомість позивачем у передбачений законом спосіб такі обставини не спростовано. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed