Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-01 00:00:00

В січні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача ПрАТ «Аеробуд», в якому просив суд стягнути із відповідача на користь позивача невиплачену заробітну плату та компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку в розмірі 16935,03 грн; середній заробіток за час затримки вплати заробітної пати за період із 31.10.2016 по 19.01.2017 (57 днів) в сумі 36212,21 грн, а також середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, розрахований із дня подання позову до ухвалення судом рішення на користь позивача. В обґрунтування позову зазначено, що позивач посилається в період із 01.06.2000 по 31.10.2016 перебував у трудових відносинах з ПрАТ «Аеробуд», працюючи на посаді заступника головного інженера - начальника спец.дільниці монолітних робіт № 7. Позивач вказує, що після звільнення, відповідач, видавши трудову книжку, не сплатив на користь позивача заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку на загальну суму 16935,03 грн, що підтверджується довідкою від 15.11.2016 № 127. На письмову вимогу позивача від 30.11.2016 належні виплати відповідачем здійснені не були, а тому наявні підстави для стягнення цих коштів із відповідача в примусовому порядку. Крім того, з огляду на те, що відповідачем не здійснено повного розрахунку заборгованості на день звільнення, позивач вказує про наявність підстав для стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка станом на 19.01.2017 року (57 днів) становить 36212,21 грн, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період із дня подання позову до ухвалення рішення. Посилаючись на викладене, а також з огляду на порушення відповідачем прав позивача, останній, вимушений звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 25.01.2017 у справі було відкрито провадження та призначено справу до розгляду. В квітні 2017 року до суду від представника відповідача було подано до суду заперечення на позов, в якій сторона відповідача просила в задоволенні позову відмовити, посилаючись на неспіврозмірність розміру вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. В ході розгляду справи було уточнено позовні вимоги, та сторона позивача просила суд стягнути із відповідача на користь позивача з невиплачену заробітну плату та компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку в розмірі 16935,03 грн; середній заробіток за час затримки вплати заробітної пати за період із 31.10.2016 по 10.04.2017 (138 днів) в сумі 87671,40 грн. В зв`язку із відстороненням судді від здійснення правосуддя, на підставі розпорядження керівника апарату суду від 12.07.2017 № 401, справу було повторно автоматично розподілено та визначено головуючого суддю [PERSON] . В зв`язку із відставкою судді [PERSON] , на підставі розпорядження керівника апарату суду від 01.09.2017 № 753, справу було повторно автоматично розподілено та визначено головуючого суддю [PERSON] . В зв`язку із відставкою судді [PERSON] , на підставі розпорядження керівника апарату суду від 03.11.2017 № 2214, справу було повторно автоматично розподілено та визначено головуючого суддю [PERSON] . В зв`язку зі звільненням судді [PERSON] , на підставі розпорядження керівника апарату суду від 07.11.2018 № 1146, справу було повторно автоматично розподілено та визначено головуючого суддю [PERSON]. В грудні 2019 року та в листопаді 2020 року до суду від представника відповідача надійшли пояснення, відповідно до яких сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що відповідач позбавлений можливості проводити розрахунки, в т.ч. і з оплати праці із незалежних під підприємства обставин, оскільки, із серпня 2016 року рахунки товариства арештовані в рамках різних виконавчих проваджень, а відтак вина відповідача у вчасній невиплаті позивачу коштів відсутня, що свідчить про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за весь час затримки. В зв`язку зі звільненням судді [PERSON] , на підставі розпорядження керівника апарату суду від 15.04.2021 № 1379, справу було повторно автоматично розподілено та визначено головуючого суддю Анохіна А.М. Представник позивача в судове засідання не з`явився. Суду подав письмову заява про розгляд справи без його участі, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. В матеріалах справи містяться письмові заперечення/пояснення на позов. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Отже зміст положень зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права свідчить про те, що підставою для судового захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Нормою частини 1 статті 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення працівника видати працівникові належно оформлену ним трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. Згідно з частиною 1 статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Частиною 2 статті 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що позивач [PERSON] із 01.06.2000 перебував у трудових відносинах з ПрАТ «Аеробуд», працюючи на посаді заступника головного інженера - начальника спец.дільниці монолітних робіт № 7, та із 31.10.2016 був звільнений за угодою сторін, відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією наказу № 187-К від 28.10.2016. За змістом статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до довідки № 127, виданої 15.11.2016 ПрАТ «Аеробуд» було встановлено, що сума до виплати за жовтень 2016 року становить суму в розмірі 16872,28 грн та виплата за вересень 2016 року в сумі 32,75 грн, що разом становить суму в розмірі 16935,03 грн. В листопаді 2016 року позивач звернувся до відповідача із письмовою вимогою про виплату всіх належних йому при звільненні сум, однак, зазначені кошти в добровільному порядку на користь позивача сплачені не були. Крім того, в ході розгляду справи стороною відповідача не було спростовано розмір заборгованості із виплати заробітної плати та розмір коштів за невикористану відпустку на загальну суму 16935,03 грн. Враховуючи викладене, а також з огляду на те, що позовні вимоги в частині стягнення із відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану щорічну основну відпустку в загальному розмірі 16935,03 грн. знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, стороною відповідача твердження позивача в цій частині належними доказами спростовані не були, а відтак суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. В частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати суд зазначає наступне. Так, відповідно власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу (частина перша статті 47 КЗпП України). Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Так, в ході розгляду даного спору було встановлено, що відповідач у справі ПрАТ «Аеробуд» не здійснив із позивачем повний розрахунок по заробітній платі та не сплатив заробітну плату та компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку в загальному розмірі 16935,03 грн. Однак, в частині доводів позивача про покладення на відповідача у справі відповідальності за несвоєчасний розрахунок варто вказати на те, що за змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до статті 117 КЗпП України, підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника. Так, відповідач у справі при розгляді справи, заперечуючи проти позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку подав до суду письмові докази, зокрема, АКТ інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю від 02 грудня 2019 року із якого вбачається, що починаючи з серпня 2016 року по день здійснення перевірки 02 грудня 2019 року банківські рахунки, рухоме та нерухоме майно підприємства арештовані в рамках різних виконавчих проваджень стосовно стягнення з підприємства заборгованості у судовому порядку. Крім того, факт арешту рахунків ПрАТ «Аеробуд» та не можливості проведення розрахунку з позивачем підтверджується також і копіями постанов старшого державного виконавця Святошинського РВ ВДВС м. Києва, які наявні в матеріалах справи. Наявні у справі докази в їх сукупності свідчать про те, що несвоєчасність остаточного розрахунку із позивачем при його звільненні з роботи виникла з підстав, які не містять вини підприємства та його власника, а тому відсутні достатні та законні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування позовних вимог в цій частині не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача достатніми доказами не доведено, а судом не встановлено вини відповідача у вчасній не виплаті позивачу всіх належних сум при звільненні, а відтак відсутні законні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки, в зв`язку з чим суд вважає, що в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, із відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 640,00 грн.

Outcome: partial