Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-25 00:00:00

Позивач [PERSON] 13.03.2023 року звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом Державного підприємства «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яким просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за січень 2023 року в розмірі 23893,32 грн., заборгованість за нарахуванням відпустки в розмірі 30310,02 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з лютого 2023 року по день прийняття судом рішення, але не більше як за 6 місяців без урахування податків і зборів та інших обов`язкових платежів. В обґрунтування позову зазначив, що в період з 23.09.2021 року по 31.01.2023 року працював на Державному підприємстві «Науково-дослідний інститут землеустрою» на посаді провідного юриста відділу юридичного супроводу. Наказом № 07-К від 31.01.2023 року позивача було звільнено з роботи за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Зазначив, що відповідач у день його звільнення не виплатив йому заробітну плату за січень 2023 року в розмірі 23893,32 грн. та компенсацію відпустки в розмірі 30310,02 грн. Вказав, що у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП відповідач зобов`язаний сплатити йому середній заробіток за весь час затримки, починаючи з лютого 2023 року. Ухвалою судді від 23.03.2023 року було відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд за правилами загального позовного провадженням. Позивач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду заяву, якою позовні вимоги підтримує, просить задовольнити та розгляд справи провести за його відсутності та відсутності представника. Відповідач в судове засідання не заявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду відзив, яким просить даний відзив врахувати при винесенні рішення. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] в період з 23.09.2021 року по 31.01.2023 року працював у Державному підприємстві «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на посаді провідного юриста відділу юридичного супроводження. Наказом № 07-К від 31.01.2023 року В.о. директора ДП «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Козака М. позивача [PERSON] було звільнено з 31.01.2023 року з посади провідного юриста відділу юридичного супроводу за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 11). Відповідно до розрахункового листка за січень 2023 року позивачу нараховано компенсацію відпустку в розмірі 30310,02 грн. за 39 днів а також нараховано заробітну плату у розмірі 23893,32 грн. (а.с. 29). Основним Законом України статтею 43 Конституції України передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати працю працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Згідно з частиною першою ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до частини першої ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованість по заробітній платі та компенсації відпустки наданого [PERSON] станом на 01.02.2023 року становить 54203,34 грн. без урахуванням податків та зборів, з якої: 30310,02 грн. заборгованість за компенсацією відпустки, 23893,32 грн. заборгованість по заробітній платі за січень 2023 року. За таких умов, з огляду на викладені норми чинного законодавства України та наявність в матеріалах справи документального підтвердження заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі і її розміру, що не спростовано відповідачем, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 23893,32 грн. без урахування податків і зборів та інших обов`язкових платежів та компенсації за невикористану відпусту в розмірі 30310,02 грн. без урахування податків і зборів та інших обов`язкових платежів, а отже позовні вимоги в цій частині позову підлягають задоволенню. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (стаття 117 КЗпП України). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява № 9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України «Про оплату праці», а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 31.01.2023 року включно, але при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань у розумінні практики Європейського Суду, а тому позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку в розмірі 54203,34 грн. підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі несплати власником або уповноваженим ним органом належних звільненому працівнику сум у встановлені строки, зазначені в 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні сплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку або на момент розгляду справи у суді. Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року за № 100. Відповідно до п. 2 Порядку, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. 30 січня 2019 року Велика Палата Верховного Суду (справа № 910/4518/16) вказала, що за змістом норм статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Відповідно до розрахункових листків за листопад та грудень 2022 року, середньоденна заробітна плата позивача за два відпрацьованих місяці перед звільненням з роботи становить 1086,06 грн. а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 136843,56 грн. ( 126 робочих днів * 1086,06 грн.). Таким чином, суд, оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved