Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-06 00:00:00

В провадженні суду знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача посилається на те, що між сторонами 17 травня 2013 року було укладено шлюб. У період шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] . Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано і після розірвання шлюбу позивачці було присвоєне прізвище « [PERSON] ». Після розірвання шлюбу з [PERSON] неповнолітній [PERSON] залишився проживати з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Однак, батько [PERSON] створює перешкоди у забезпеченні належного місця проживання дитини. У зв`язку із викладеним позивач звернулась з даним позовом до суду, просила визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] з матір`ю та стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі частки з усіх видів заробітку відповідача, але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з дати подання позовної заяви й до досягнення дитиною повноліття. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача. Відповідач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву в якій просив справу розглядати у його відсутність та про визнання позовних вимог щодо визначення місця проживання [PERSON] разом з матір`ю та стягнення аліментів на утримання дитини. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав заяву в якій просив розглядати справу у їх відсутність та не заперечував проти задоволення позовних вимог. Крім того, представник третьої особи надав висновок про можливість визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] разом з матір`ю. Як передбачає ст. 206 ч. 4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Вивчивши наявні\~матеріали справи\~у їх\~сукупності,\~дослідивши письмові\~докази,\~надавши належну\~юридичну оцінку\~правовідносинам,\~що виникли\~між сторонами\~у справі, враховуючи факт, що позивач від позову не відмовилась, а відповідач вимоги визнав у повному обсязі, суд вважає можливим прийняти визнання відповідачем даного позову та ухвалити рішення про його задоволення. Під час судового розгляду справи судом встановлено, що 17 травня 2013 року Другим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 559. Після реєстрації шлюбу позивачці було присвоєне прізвище [PERSON] . В період шлюбу у подружжя [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження (серія [NUMBER] від 14.11.2013 року), виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 10904. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу позивачці було присвоєне прізвище [PERSON] . Син [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~залишився проживати\~з матір`ю,\~з якою\~і проживає\~на час\~розгляду справи. Судом встановлено, що позивач обов`язки по вихованню дитини виконує самостійно. Позивач просить визначити місце проживання дитини разом із матір`ю та стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини для забезпечення достатнього рівня її життя та розвитку. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак неповнолітньому [PERSON] було відмовлено у реєстрації місця проживання дитини за даною адресою з підстави відсутності згоди на це батька дитини. Відповідно до довідки №20 від 30.03.2023 року неповнолітній [PERSON] навчається у 3-А класі Одеського ліцею № 121 Одеської міської ради. Згідно довідки №155 від 03.04.2023 року [PERSON] працює в КП «ПРАВО» з 14.12.2017 року та займає посаду начальника відділу з організації проведення державної реєстрації шлюбу та має постійний дохід. Відповідач своєю заявою від 17 квітня 2023 року підтвердив факт проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] . Під час розгляду питання щодо визначення місця проживання дитини органом опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради було досліджено житлові умови [PERSON] , її дохід та розвиток дитини. За результатами розгляду питання щодо визначення місця проживання дитини органом опіку та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради було надано висновок про можливість визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] . Аналіз викладеного свідчить про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Згідно зі статтею 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтями 141, 150, 153, 155 СК України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Частиною першою статті 160 Сімейного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом. Питання про визначення місця проживання дітей має вирішуватись, насамперед, з урахуванням прав та законних інтересів дітей. Відповідно до пункту 1 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18). У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення пункту 1 статті 3, статті 9 Конвенції, частин другої, третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», статті 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Отже, при вирішенні питань про місце проживання дітей у випадку, коли їх батьки проживають окремо, необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дітей, обумовлених необхідністю забезпечити дітям повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Суд вважає, що визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] буде відповідати принципу забезпечення найкращих інтересів дитини, сприяє забезпеченню повного і гармонійного фізичного, розумового, духовного, морального і соціального його розвитку. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до\~ст. 181 СК України\~способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно\~ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1\~ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. У відповідності до вимог\~ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів, суд, дотримуючись принципів розумності, справедливості та пропорційності, як основних засад цивільного процесуального законодавства, враховує, що відповідач є здоровою працездатною особою, зобов`язаний приймати участь в матеріальному утриманні дитини, надав суду заяву про визнання позову, а отже може платити аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини свого заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягувати від дня пред`явлення позову до суду, тобто з 01 вересня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог, які підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до частин 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи вищевикладене, у зв`язку із задоволенням позову, суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідача: - на користь позивача понесені судові витрати, а саме: суму сплаченого судового збору в розмірі 992, 40 гривень, - на користь держави несплачений судовий збір в розмірі 992, 40 гривень.

Outcome: approved