Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-07 00:00:00

В травні 2023 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою про встановлення факту припинення трудових відносин, мотивуючи свої вимоги тим, що з 30 вересня 2021 року по 24 лютого 2022 року вона працювала на посаді медичної сестри у відділенні м. Києва у ФОП [PERSON] 24 лютого 2022 року, роботодавець ФОП [PERSON] повідомила працівників, про те, що вони на роботу не виходять та мала повідомити їх про подальші дії, однак з 24 лютого 2022 року, всіляко ігнорує працівників та не виходить на зв`язок. З 24 лютого 2022 року в позивачки неодноразово виникала можливість влаштуватися на роботу, однак їй необхідно внести запис у трудову книжку про звільнення з посади медичної сестри у відділенні м. Києва у ФОП [PERSON] . \~ \~ \~ \~Позивачка звернувшись до ФОП [PERSON] із заявами від 20 січня 2023 року для вирішення питання щодо звільнення на даний час жодної відповіді не отримала. Оскільки будь-яким іншим чином ніж в судовому порядку позивачка позбавлена можливості встановити факт припинення трудових відносин з ФОП [PERSON] вона змушена звернутися з цією заявою до суду. Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 23 травня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження. Відповідачу визначено право на подання відзиву на позовну заяву у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження. Позивачу визначено право на подання відповіді на відзив протягом п`яти днів з дня отримання відзиву. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, надала на адресу суду заяву, в якій просить розгляд справи провести без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить її задовольнити та проти винесення заочного рішення по справі не заперечує. Відповідач ФОП [PERSON] в судове засідання в черговий раз не з`явилася, про дату час та місце слухання справи повідомлялася належним чином шляхом оголошення на сайті суду, тому суд ухвалив провести по даній справі заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Відповідно до ч. 5 ст.\~279\~ЦПК\~України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. Згідно вимог ч.2 ст.247\~ЦПК\~України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Згідно ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Дослідивши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення справи по суті, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивачка [PERSON] звернулася до суду з заявою про встановлення факту що має юридичне значення, а саме встановлення факту припинення трудових відносин. Метою встановлення заявленого факту є реалізація позивачкою права на працю. Так, як вбачається з матеріалів справи, а саме копії трудової книжки позивачки 30 вересня 2021 року вона була прийнята на посаду медичної сестри у відділення м.Києва про що було зроблено відповідний запис. (а.с. 4). З копій заяв позивачки до ФОП [PERSON] від 20 січня 2023 року та описів про вкладення цінних листів встановлено, що вона направляла відповідачу заяви про її звільнення з посади медичної сестри за власним бажанням та проханням надіслати належно оформлену трудову книжку на її адресу проживання в [ADDRESS] .(а.с.6-11). Відповідно до копії довідок Пенсійного фонду України, форма ОК-5, та форми ОК-7 виданих на ім`я позивачки, вбачається, що остання дійсно перебувала у трудових відносинах з відповідачем та отримувала дохід.(а.с.12-17). З копії довідки Пеньківського старостинського округу від 22 березня 2021 року № 90 про реєстрацію місця проживання особи встановлено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.18). Відповідно до статей\~3,\~221,\~231 КЗпП України\~в порядку передбаченому\~главою ХV цього Кодексу, підглядають розглядові індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності, у тому числі членів кооперативів, їх об`єднань, членів кооперативних сільськогосподарських підприємств, членів інших громадських організацій, які перебувають з ними в трудових відносинах, членів селянських (фермерських) господарств, які працюють за трудовим договором із фізичними особами. У\~статті 232 КЗпП України\~визначено, які трудові спори безпосередньо розглядаються в судових і , як правило, це спори про звільнення, і спори про відмови у прийнятті на роботі. Згідно\~ст. 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Аналогічні положення містяться в Європейській соціальній хартії (переглянута) від 03.05.1996 (ратифікована Україною 14.09.2006). Так, ст. 1 Хартії визначає що з метою забезпечення ефективного здійснення права на працю сторони зобов`язуються: визнати однією зі своїх найголовніших цілей і одним зі своїх найголовніших обов`язків досягнення та підтримання якомога високого і стабільного рівня зайнятості, маючи на меті досягнення повної зайнятості; ефективно захищати право працівника заробляти собі на життя професією, яку він вільно обирає; створювати безкоштовні служби працевлаштування для всіх працівників або забезпечувати їхнє функціонування; забезпечувати належну професійну орієнтацію, підготовку та перекваліфікацію або сприяти їм. Заявник посилається на те, що встановлення факту припинення трудових відносин необхідно для подальшого працевлаштування за новим місцем роботи. Відповідно до п. 4 ч.1\~ст. 36 КЗпП України\~підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Відповідно до\~ст. 38 КЗпП України\~працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. У відповідності до ч. 2\~ст. 315 ЦПК України\~у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. З огляду на викладене, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами дослідженими в судовому засіданні, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] про встановлення факту припинення трудових відносин для подальшої реалізації нею свого конституційного права на працю. На підставі викладеного та

Outcome: approved