Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-01 00:00:00

05 квітня 2023 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Соропуда М.О. звернувся в суду з позовом до відповідача [PERSON] в якому просить стягнути з останнього на свою користь суму боргу, що становить 24967 (двадцять чотири тисячі дев`ятсот шістдесят сім) доларів США та судові витрати в тому числі витрати на професійну правничу допомогу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.09.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти в сумі 8000 доларів США під 3% місячних, які [PERSON] зобов`язався повернути в строк до 03.09.2020 року. Факт позики та зобов`язання за позикою підтверджується написаною власноруч [PERSON] розпискою від 03.09.2019 року. 03.09.2020 року за спільною з відповідачем домовленістю - граничний строк повернення боргу було продовжено до 03.11.2021 року. Про що було зроблено відповідний запис у вищезазначеній розписці. Станом на сьогодні відповідач не віддав суму боргу за розпискою від 03.09.2019 року та частину нарахованих на дану суму згідно до розписки 3% місячних. 17.02.2021 року відповідач повернув частину від нарахованих 3% місячних в розмірі 3000 доларів США. Сума нарахованих відсотків за весь час користування коштами 10289.10 доларів США. Позивач вказує, що відповідач зобов`язаний повернути йому 8000 доларів США згідно розписки від 03.09.2019 та 7289.10 доларів США відсотків з врахуванням повернутої частини. Окрім цього позивач зазначає, що 15.09.2020 року між ним та відповідачем було укладено ще один договір позики, згідно якого він позичив [PERSON] грошові кошти у розмірі 9000 доларів США, які [PERSON] зобов`язався повернути протягом 10 днів з моменту позики, тобто до 25.09.2020 року. Факт позики та зобов`язання за позикою підтверджується написаною розпискою від 15.09.2020 року. Відповідач не виконав своєї обіцянки. На численні прохання повернути решту боргів відповідач відмовляв, будь-які спроби врегулювання даного спору у мирний спосіб були проігноровані з боку відповідача. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, однак представник позивача подав до суду заяву в якій просить розгляд справи здійснювати без їх участі, позовні вимоги підтримує повністю, щодо ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся судом про дату, час та місце розгляду справи про що у матеріалах справи наявні відповіді докази, у встановлений судом строк без поважних причин відзив не надав, будь яких клопотань, заяв чи заперечень від нього на адресу суду не надходило. Відповідно до вимог ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України наявні всі умови для ухвалення у даній справі заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку, встановивши обставини справи та відповідні їм правовідносини приходжу до наступного висновку. Судом встановлено, що 03.09.2019 [PERSON] житель [ADDRESS] отримав в позику 8000 доларів США у [PERSON] , жителя [ADDRESS], терміном на 1 (один) рік під 3% (три відсотки) в місяць, що об`єктивно стверджується письмовою розпискою [PERSON] від 03.09.2019 (а.с.28). Із дослідженої боргової розписки також встановлено, що 03.09.2020 року термін дії позики було продовжено до 03.11.2020 року (а.с.28 зворотній бік), а також, що 17.02.2021 року [PERSON] повернув позивачу 3000 доларів США. Окрім цього, 15 вересня 2020 року [PERSON] отримав в позику 9000 доларів США у [PERSON] , без відсотків, які зобов`язався повернути до 25 вересня 2020 року (а.с.27). Як вбачається із розрахунку, наведеного у позові, сума три відсотки у місяць за користування позикою від 03.09.2019 року у період з 03.09.2019 року по 30.03.2023 року становить 10289,10 доларів США. Також, із розрахунку, наведеного у позові, сума три відсотки річних відповідно до ст.625 ЦПК України за користування позикою від 15.09.2020 року у період з 25.09.2020 року по 30.03.2023 року становить 678,13 доларів США Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідно до положень статей 525-526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст.1048 ЦК України). Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За змістом ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі №912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що "у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості". У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч.1 ст.1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч.1 ст.1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення ст.625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені ст.625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання». Дослідивши зібрані в справі докази, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить висновку про часткове задоволення позовних вимог. Позивачем доведено, що у встановлений борговою розпискою від 03.09.2019 року строк, [PERSON] не повернув позивачеві 8000 доларів США. Повернення частини боргу в сумі 3000 доларів США було здійснено 17.02.2021 року, про що свідчить відповідний запис у борговій розписці. Водночас, суд не погоджується із розміром відсотків, зазначеним в позові, оскільки позивач здійснює розрахунок 3% в місяць передбачених умовами договору за весь час користування позикою, тобто до 30.03.2023, а не протягом дії договору позики, тобто до 03.11.2020. Розрахунок процентів за користування позикою за період з 03.09.2019 по 03.11.2020 наступний: 1) з 03.09.2019 по 31.12.2019 - 120 днів. 8000 доларів США (сума боргу) * 36% (процентна ставка річна - 3 % * 12 місяців) / 100% * 120 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 946,85 доларів США. 2) з 01.01.2020 по 03.11.2020 - 308 днів. 8000 доларів США (сума боргу) * 36% (процентна ставка річна - 3 % * 12 місяців) / 100% * 308 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 2423,61 долари США. Суд встановив, що за умовами укладеного між сторонами договору позики, за період з 03.09.2019 по 03.11.2020 три проценти в місяць від суми позики становить 3370,46 доларів США. Оскільки інший розмір процентів саме після спливу строку позики сторонами в договорі не визначено, тому стягнення відсотків за такий період повинно відбуватися згідно ст.625 ЦК України з урахуванням повернутої частини боргу. Розрахунок процентів згідно ст.625 ЦК України за період з 04.11.2020 по 30.03.2023 наступний: 1) з 04.11.2020 по 17.02.2021 - 106 днів. 8000 доларів США (сума боргу) * 3,000% (процентна ставка) / 100% * 106 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 69,70 доларів США. 2) з 18.02.2021 по 30.03.2023 - 771 день 5000 доларів США (сума боргу) * 3,000% (процентна ставка) / 100% * 771 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 316,85 доларів США. Отже, сума процентів відповідно до ст.625 ЦК України за період з 04.11.2020 по 30.03.2023, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 386,55 доларів США. За таких обставин з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 03.09.2019 основного боргу в сумі 5000 доларів США, 3 відсотки в місяць за період позики, що становить 3370,46 доларів США та 3 відсотки річних згідно з ст.625 ЦК України, що становить 386,55 доларів США, всього заборгованості на загальну суму 8757,01 доларів США Окрім цього, позивачем доведено, що [PERSON] у встановлений борговою розпискою від 15.09.2020 року строк, не повернув позивачеві 9000 доларів США, а тому вказана сума та 678,13 доларів США процентів згідно ст.625 ЦК України підлягає стягненню із відповідача на користь позивача, що становить загальну суму 9678,13 доларів США. В іншій частині стягнення заборговангості слід відмовити за недоведеністю. Враховуючи вищевикладене з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути борг за договорами позики від 03.09.2019 та 15.09.2020 що становить загальну суму 18435,14 доларів США (8757,01+9678,13). Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Згідно з ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача судові витрати в тому числі витрати по наданню професійної правничої допомоги, попередній орієнтовний розмір судових витрат становить 30000 грн. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 статті 137 ЦПК України). У Додатковій Постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19 зазначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час . Однак всупереч вимог статті 137 ЦПК України та висловленим Верховним Судом правовим позиціям позивач не надав суду порядок обчислення вартості наданої правової допомоги, детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та будь яких інших доказів понесених витрат на правничу допомогу. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними доказами наявність понесених витрат на правничу допомогу, тому вимога про стягнення цих витрат з відповідача не підлягає до задоволення. Водночас, згідно з п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позову до суду було сплачено судовий збір в розмірі 9130,43 грн. та заявлено позовні вимоги про стягнення 24967,00 доларів США. Судом задоволено позовні вимоги на суму 18435,14 доларів США, що становить 73,84% від ціни позову, отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 6741,91 гривень.

Outcome: partial