Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-19 00:00:00

Позивачка звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Акціонерне товариство «Комерційний Індустріальний Банк» про поділ боргових зобов`язань, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21.10.2013 року по цивільній справі №754/10065/13 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: ПАТ «Хрещатик», про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності, та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: ПАТ «Хрещатик», про поділ спільного майна подружжя було задоволено частково та визнано за [PERSON] право власності на частини квартири [ADDRESS] , визнано за [PERSON] право власності на частини квартири [ADDRESS] . Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину доньку - [PERSON] , [INFO] . В період шлюбу сторонами була придбана квартира [ADDRESS] шляхом укладення Іпотечного договору від 20.12.2007 року між ВАТ "Банк "Хрещатик" та позивачкою. Відповідно до умов вказаного Договору Банк надав позичальнику кредит в розмірі 277610, 71 грн. з цільовим призначенням на придбання нерухомості. Початковий внесок для придбання предмету іпотеки становив 30850, 00 грн.. Станом на 2021 кредитні зобов`язання не виконанні, оскільки строк їх виконання не настав та цей строк встановлено до 22.09.2036 року. Крім того, 06.07.2020 право вимоги за договором іпотеки було набуто АТ «Комерційний Індустріальний Банк». Всі платежі за кредитним договором здійснюються виключно позивачкою. Також відповідач усунувся протягом тривалого часу від виконання своїх обов`язків з утримання, догляду їх неповнолітньої доньки, від обов`язку матеріального забезпечення, яке призводить до того, що позивачка має більш невигідне матеріальне становище як матері, яка виконує свої обов`язки. Згідно з рахунками, у відповідача заборгованість зі сплати аліментів становить 297 817,99 грн.. Згідно договору іпотеки, вартість предмета іпотеки становить 308 456,00 грн.. Станом на дату відступлення права вимоги по Договору іпотечного кредиту №97/07-460М від 20.12.2007 року заборгованість становила 159 668,91 грн. з урахування процентів. У зв`язку з чим, позивачка позбавлена права на частину квартири, за яку вона продовжує сплачувати кредит, а тому була змушена звернутися до суду з вищевказаною позовною заявою. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 23.11.2022 було відкрито провадження у справі. У судовому засіданні від 02.06.2022 року згідно ухвали, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання було закрито підготовчий розгляд справи та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні від 02.06.2022 року згідно ухвали, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання судом було зобов`язано сторін надати копію договору поруки, розрахунок внесених коштів. Станом на 24.05.2023 витребувані від сторін документів суду не надані. Ухвалою суду від 24 травня 2023 було витребувано від Акціонерного товариства «Комерційний Індустріальний Банк» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Бульварно - Кудрявська, 6): належним чином засвідчену копію договору поруки, укладеного з [PERSON] за Договором іпотечного кредиту №3707-460М від 20.12.2007, укладеним між ВАТ Комерційний Банк «Хрещатик» та [PERSON] , РНОКПП - [NUMBER] ; інформацію щодо припинення договору поруки, укладеного з [PERSON] за Договором іпотечного кредиту №3707-460М від 20.12.2007, укладеним між ВАТ Комерційний Банк «Хрещатик» та [PERSON] , РНОКПП - [NUMBER] . 31.05.2023 на виконання ували суду було надано витребувані документи. В судовому засіданні представник позивачки - адвокат Федосєєва Т.Ю. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні від 30.03.2023 позовні вимоги не визнав, пояснив суду, що він разом з позивачкою вніс початковий внесок при придбанні квартири у розмірі 10%. Після розірвання шлюбу будь-яких коштів на погашення заборгованості за кредитом він не вносив. У квартирі він не проживає. Інформації чи виплачується кредит, чи існує заборгованість та чи припинявся договір поруки, який з ним укладався, він не має. У судове засідання 20.07.2023 відповідач не з`явився, причини неявки суду не відомі, про розгляд справи сповіщений судом належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Представник третьої особи: АТ «Комерційний Індустріальний Банк» в судове засідання не з`явився, про розгляд справи сповіщені судом належним чином. Заслухавши пояснення представника позивачки, відповідача, дослідивши наявні у справі письмові докази, та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Крім цього, згідно із Законом від 17 травня 2017 року № 2037-VIII, частину другу статті 70 СК України викладено із доповненням наступного змісту: «при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.» Відповідно до роз`яснень, що містяться в абзаці третьому пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Водночас за наявності обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, які стосуються неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов`язків та неналежного матеріальне забезпечення сім`ї, частку іншого з подружжя у такому майні може бути збільшено. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 03.12.2009 року, квартира [ADDRESS] належить позивачці [PERSON] на праві приватної власності, на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 02.12.2009 року №1853-С/КІ.(а.с.15). Вказана спірна квартира [ADDRESS] була придбана в період шлюбу сторін у справі, шляхом укладення Іпотечного договору від 20.12.2007 року між ВАТ «Банк "Хрещатик» та [PERSON] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21.10.2013 року по цивільній справі №754/10065/13 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: ПАТ «Хрещатик», про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності, та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: ПАТ «Хрещатик», про поділ спільного майна подружжя було задоволено частково та визнано за [PERSON] право власності на частини квартири [ADDRESS] , визнано за [PERSON] право власності на частини квартири [ADDRESS] . Згідно наданої суду довідки від 04.04.2023 року виданої на вимогу [PERSON] АТ «Комерційний Індустріальний Банк», вбачається, що 04 квітня 2023 року за Договором іпотечного кредиту №37/07-460М від 20.12.2007 року заборгованість ( в. .ч. прострочена) перед АТ «КОМІНБАНК» погашена повністю. Крім того, як вбачається з наданих АТ «Комерційний Індустріальний Банк» на виконання ухвали суду від 24.05.2023 року документів, позивачкою повністю було погашено заборгованість за Договором іпотечного кредиту №37/07-460М від 20.12.2007 року, а також у зв`язку з повним виконанням зобов`язань, порука [PERSON] є припиненою. Як вбачається з матеріалів справи, у відповідача наявна заборгованість зі сплати аліментів, яка становить 297 817,99 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості від 18.10.2021.1(а.с.14). Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007 року судам роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. (ч. 4 ст. 65 СК). Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. У справі № 367/7110/14-ц Верховний Суд погодився з висновком суду першої інстанції про поділ спірної квартири та визнання за кожним із подружжя права власності на її частини. Було встановлено, що квартира, придбана за кредитні кошти, отримані подружжям під час шлюбу, відтак, право на це майно в рівних частках набули і позивач, і відповідач, при цьому боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, незалежно від того, із ким із подружжя укладений кредитний договір. У зв`язку з зазначеним вище відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя (постанова Верховного Суду від 09.01.2020 року у справі № 367/7110/14-ц провадження № 61-12957св19). У разі ж, коли кредитне зобов`язання виникло під час шлюбу, але його виплата була здійснена вже після припинення шлюбних відносин за рахунок особистих коштів одного з колишнього подружжя, Верховний Суд вважає, що відповідно до змісту ст.57, 60, 69, 71 СК України половина вартості сплаченої суми припадає на частку іншого з колишнього подружжя (постанова Верховного Суду від 08.04.2020 року у справі № 638/9020/14 (провадження № 61-17269св18). Верховний Суд у постанові від 02.04.2020 року у справі № 638/17330/16-ц (провадження № 61-43636св18) зазначає, що права на спільну сумісну власність на квартиру кореспондується боргове зобов`язання - повернення грошової суми, що позичалася на придбання цього будинку. У цій справі придбаний за кредитні кошти будинок у судовому порядку був поділений між подружжям із визначенням рівних часток у праві спільної сумісної власності. Позивачка звернулась до суду з позовом про визнання боргу колишнього подружжя спільним зобов`язанням, стягнення в порядку зворотної вимоги (регресу) частини грошових коштів з іншого з подружжя. Судом було встановлено, що, оскільки після поділу майна подружжя і визначення частки у спільній сумісній власності, позивачка виконала зобов`язання обох співвласників набутого за позичені кошти майна, повністю повернула кредитору борг, виконавши у такий спосіб і зобов`язання відповідача, тому вона має право на отримання відшкодування частини сплачених нею грошових коштів. При цьому варто врахувати, що відповідно до позиції Верховного Суду при поділі спільної сумісної власності зобов`язання між подружжям не розподіляються, а враховуються (постанова Верховного Суду від 13.05.2019 року у справі № 638/1962/17 провадження № 61-25286св18). Таким чином, дослідивши зібрані у справі за розгляду судом, докази, суд дійшов висновку, що відповідач самоусунувся від виконання своїх безпосередніх батьківських обо`язків по утриманню спільної з позивачкою дитини та жодним чином не приймав участі у виплаті боргових зобов`язань за кредитним договором по придбанню спірної квартири, що призвело до більш невигідного матеріального становища позивачки порівняно з відповідачем. За таких обставин, суд вважає, що відповідач реалізувавши свої права по розподілу спільного сумісного майна подружжя самоусунувся при цьому від розподілу болргових зобов`язань між ним та позивачкою, що в подальшому призвело до одноособового виконання позивачкою умов кредитного договору за рахунок власних коштів. Судом встановлено, що позивачкою повністю було погашено заборгованість за Договором іпотечного кредиту №37/07-460М від 20.12.2007 року, а також у зв`язку з повним виконанням зобов`язань, порука [PERSON] є припиненою. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що у відповідача наявна заборгованість зі сплати аліментів, яка становить 297 817,99 грн.. Відповідно до п. 2, 3 ч. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Враховуючи встановлені за наслідками розгляду справи обставини та досліджені на їх підтвердження докази, враховуючи ту обставину, що позивачкою повністю було погашено заборгованість за Договором іпотеки, суд дійшов висновку, про можливість виключення із спільного майна подружжя боргові зобов`язання за Договором іпотечного кредиту №37/07-460М від 20.12.2007 року та з урахуванням тієї обставини, що відповідач з моменту ухвалення рішення судом від 21.10.2013 про розподіл спільного сумісного майна подружжя, своє право на спірне майно фактично не реалізував, в спірній квартирі не проживає, не користується нею та не несе зобов`язань по утриманню нерухомого майна, суд вважав за можливе з метою захисту порушеного права позивачки припинити право спільної часткової власності [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та визнати право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] за [PERSON] за рахунок боргових зобов`язань за Договором іпотечного кредиту №37/07-460М від 20.12.2007 року. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що пред`явлений позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Акціонерне товариство «Комерційний Індустріальний Банк» про поділ боргових зобов`язань, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності, підлягає частковому задоволенню оскільки суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивачки про припинення її права спільної часткової власності на 1/2 частину спірної квартири. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3204, 05 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial