Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-07 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та просить суд, згідно останніх уточнень, усунути [PERSON] перешкоди у користуванні власністю, а саме земельною ділянкою, площею 0,0612 га, кадастровий номер 5110137300:33:048:0003, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом зобов`язання [PERSON] проведення перебудови сараю літ «Б» на відстань не менш як 1 метр до межі земельної ділянки [PERSON] , перебудови літньої кухні літ. «В» на відстань не менш ніж 15 метрів від житлового будинку [PERSON] , перебудови гаражу літ. «Д» на відстань не менш ніж 12 метрів від житлового будинку [PERSON] , перебудови вбиральні-душу літ. «Г» на відстані не менш 1 метру від межі земельної ділянки, яка належить [PERSON] , знесення навісу, який зблокований з літньою кухнею літ. «В» та розташований на межі земельних ділянок, пересадження дерев на відстань не менш ніж 4-6 метрів від межі земельної ділянки, яка належить [PERSON] ; зобов`язати [PERSON] не перешкоджати встановленню [PERSON] паркану з бетонних блоків з облаштуванням центру опалубки паркану на межі земельних ділянок по [ADDRESS] та по [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] вартість робіт за проведення судової експертизи, згідно до квитанції та судовий збір. Уточнені позовні вимоги позивач обґрунтовує таким, що вона є власником житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , який в цілому складається з літ. «А» черепашковий житловий будинок, загальною житловою площею 39.3 кв.м., «Б» - літня кухня-сарай, «В» - вбиральня, №3-5 огородження, 1 - мостіння, розташований на земельній ділянці розміром 594 кв.м., та на підставі державного акту на земельну ділянку Серія № 913095 від 15 травня 2008 року їй належить земельна ділянка, площею 0,0612 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110137300:33:048:003. Сусідкою [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] незаконно захоплено частину двору, який належить позивачці та незаконно улаштовано впритул до паркану сараї, в яких вона утримує худобу (курей). При чому, відповідачкою улаштовано дах на цьому сараї таким чином, що його скіс виходить на бік двору позивачки, без улаштування ринд, через що до неї до двору постійно потрапляють опади у вигляді дощу та снігу, у зв`язку із чим уся вода підтікає під домоволодіння позивачка, що призвело до погіршення стану її домоволодіння з`явилася пліснява. Крім того, через неналежне утримання курей і антисанітарні умови з`явилися щури та миші, які постійно забігають на територію позивачки та до її будинку. В зв`язку з вкрай незадовільним станом паркану, який розташований на межі земельних ділянок по [ADDRESS] та по [ADDRESS] [PERSON] неодноразово зверталася до [PERSON] , як власника домоволодіння, яке розташовано по [ADDRESS] з пропозицією про заміну паркану, але отримувала відмову. [PERSON] вимушена була звернутися до суду за захистом своїх порушених прав на безперешкодне користування своїм майном, розташованим за адресою: [ADDRESS] , а саме житловим будинком з надвірними спорудами та земельною ділянкою, які належать їй на праві власності, що підтверджується Договором дарування, якій було посвідчено 01 лютого 2001 року державним нотаріусом П`ятої одеської державної нотаріальної контори та Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 913095 від 15 травня 2008 року. Представник позивача у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у письмовому відзиві, в якому зазначено наступне. Відповідач є власником житлового будинку та господарських споруд на підставі рішення Іллічівського районного суду міста Одеси від 08.08.2002р., право власності якої зареєстровано в ОМБТІ та РОН Одеської міської ради 11.10.2002р. за реєстраційним номером 40522 в кн. 262, стор. 18. Відповідно до технічного паспорту від 13.09.2002 року, наявного в матеріалах справи, господарські споруди, які позивач просить перебудувати, а саме сарай літ «Б», літня кухня літ. «В» гаражу літ. «Д», навіс побудовані за цією адресою у 1970 році. Відповідно до Витягу з Розпорядження Іллічівської районної адміністрації № 135 від 10.04.1991 року житловий будинок з господарськими спорудами, які включають ті, що позивачем зазначені як самочинно збудовані, розташовані по [ADDRESS] прийнято в експлуатацію з наступною видачею свідоцтва та реєстрацією права власності. Житловий будинок, розташований на земельній ділянці площею 610 кв. м. Тобто господарські споруди відповідача не є самочинними. При цьому позивач є власником житлового будинку загальною площею 39,3 кв.м. та господарськими спорудами з 01.02.2001 року. 26.06.2020 року позивач відповідно до Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 214620263 реконструювала свій житловий будинок в результаті чого його житлова площа збільшилась до 63,6 кв.м. Дослідивши вищезазначений витяг позивача, вбачається, що саме позивач самочинно реконструював свій житловий будинок без дозвільних документів, підставою для державної реєстрації слугували наступні документи: технічний паспорт та довідка, видані 28.05.2020 року, що прямо суперечить нормам діючого законодавства, а саме: положенню Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав не нерухоме майно» п. 45 Порядку передбачений перелік документів саме для проведення державної реєстрації реконструкції об`єкта нерухомого майна. Господарські споруди відповідача 21 рік не заважали позивачеві і не порушували її право на користування земельною ділянкою. Позивач є власником земельної ділянки загальною площею 0,0612 га на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 913095 від 15 травня 2008 року. Відповідно до пояснювальної записки площа земельної ділянки збільшилася на 3 % за рахунок розподілу земельних ділянок в межах кварталу, а саме з 0,0594 на 0,0612 га. Суміжні користувачі не мають претензій по межах земельної ділянки. Схематичний план, на який посилається позивач, вказуючи, що при розробці технічної документації було видно, що господарські будівлі відповідача не були розташовані на межі земельної ділянки, ще раз доказує той факт, що збільшення площі її земельної ділянки відбулося за рахунок частини земельної ділянки відповідача. Як зазначено у висновку, розміщення господарських будівель та споруд, зелених насаджень (дерев та кущів), які розташовані на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] відносно межі із суміжною земельною ділянкою по [ADDRESS] не відповідають вимогам ДБН 2019 року та ДБН-2011 року. Проте, експертом не визначено, чи не взято до уваги той факт, що господарські будівлі та споруди відповідача побудовано у 1970 році, а введено в експлуатацію у 1991 році, тобто на час будівництва діяли інші будівельні норми, а не ті що вказані в експертному висновку. Таким чином висновок судового експерта не відповідає дійсності, вимогам чинного законодавства та не може бути взятий судом до уваги. Водночас дослідивши всі докази надані позивачем в обґрунтування свого позову, можна дійти висновку, що позивач сама порушила норми ДБН в процесі реконструкції свого житлового будинку без дозвільних документів, сама спровокувала виникнення конфліктної ситуації і порушила вимоги добросусідства. Отже роблячи реконструкцію житлового будинку без дозвільних документів з порушенням пожежних та санітарних вимог, позивач могла та повинна була передбачити настання негативних наслідків для своєї будови та сусідньої земельної ділянки. Стосовно вимоги про зобов`язання відповідача не перешкоджати спорудженню паркану на межі земельних ділянок. Відповідач не проти спорудження паркану на межі земельних ділянок і завжди про це повідомляла позивача, але позивач хоче звести паркан за рахунок земельної ділянки відповідача, на що вона звісно заперечує. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України) Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Судом встановлено, на підставі договору дарування від 01.02.2001р. [PERSON] набула право власності житловий будинок [ADDRESS] , який в цілому складається з: літ. «А» черепашковий житловий будинок, загальною житловою площею 39,3 кв.м., «Б» - літ.кухня-сарай, «В» - вбиральня, № 3-5 огородження, І - мостіння, розташований на земельній ділянці розміром 594 кв.м. (том 1 а.с. 9) Вищезазначений договір було зареєстровано 12.02.2001р. Одеським міським буро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості, р 1-27, кн. 256, стр. 4, р 40405. (том 1 а.с. 9 на звороті) При цьому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯД № 913095 і на підставі рішення Одеської міської ради від 04.07.2007р. № 1719-V, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0612 га в [ADDRESS] , що у свою чергу підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майна про реєстрацію права власності від 23.11.2021р., право власності зареєстровано 19.11.2021р. (том 1 а.с. 10, том 2 а.с. 80) 26.06.2020р. за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 63,6 кв.м., житловою площею 38,5 кв.м., що складається з: житловий будинок - А, літня кухня - Б, гараж - Д, огорожа - № 3-5, мостіння - І, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.07.2020р. (том 1 а.с. 17) З вищевикладеного вбачається, що у [PERSON] збільшилася площа об`єктів нерухомого майна, а саме у позивача виникло ще право власності на об`єкт нерухомого майна літ. «Д» - гараж, якого не було під час укладення договору дарування від 01.02.2001р., що відповідає також і технічному паспорту на відповідний об`єкт нерухомості від 25.01.2001р., а також відповідний об`єкт нерухомості вже зазначений у технічному паспорті, який складено 28.05.2020р. (том 1 а.с. 132-134, том 2 а.с. 139-143) Рішенням Іллічівського районного суду м. Одеси від 08.08.2002р. (справа № 2-1755/05) визнано договір купівлі-продажу будинок [ADDRESS] , між [PERSON] та [PERSON] - дійсним. Визнано за [PERSON] прав власності на будинок [ADDRESS] . (том 1 а.с. 64) Право власності [PERSON] було зареєстровано 11.10.2002р. на підставі вищезазначеного рішення суду Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості під № 40522 стр. 18 кн. 262 (том 1 а.с. 65) Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок від 13.09.2002р. за адресою [ADDRESS] , вбачається, що відповідне домоволодіння складається з: літ. «А» - житловий будинок, «Б» - сарай, «В» - літня кухня, «Г» - вбиральня душ, «Д» - гараж, «Е» - навіс, № 1-5 огорожа, І - мостіння. (том 1 а.с. 66-70) З копії архівних матеріалів на домобудівлю за адресою: [ADDRESS] , наданих КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 21.10.2021р., вбачається, що домоволодіння, розташоване за відповідною адресою складається з: літ. «А» - житловий будинок, «Б» - сарай, «В» - літня кухня, «Г» - вбиральня душ, «Д» - гараж, «Е» - навіс, № 1-5 огорожа, І - мостіння (схематичний план від 21.05.1982р.). (том 1 а.с. 197-199) Окрім того, відповідно до дублікату Витягу з розпорядження Іллічівської районної адміністрації за № 135 від 10.04.1991р. встановлено, що [PERSON] в 1962р. побудувала домоволодіння [ADDRESS] складається з: І-І житлова площа 13,0 кв.м. , І-2 житлова пл. 12,8 кв.м., І-3 житлова пл. 26,1 кв.м., І-ванна пл. 5,8 кв.м., ІІ-коридор пл. 5,5 кв.м., ІІІ-кухня пл. 13,0 кв.м., надвірні споруди: «Б» сарай, «В» літня кухня, «Г» вбиральня, «Д» гараж, «Е» навіс. Земельна ділянка площею 610 кв.м. Прийнято рішення про оформлення права власності та прийняття в експлуатацію з правом власності домоволодіння [ADDRESS] та видати [PERSON] відповідне свідоцтво про право власності. Земельну ділянку площею 610 кв.м. закріпити за домоволодінням [ADDRESS] . (том 1 а.с. 200) З вищенаведеного вбачається, що як за [PERSON] так і за [PERSON] зареєстровані права власності на домоволодіння, які перебувають у їх власності ( [ADDRESS] та [ADDRESS] ). Окрім того відповідні права власності ніким не оспорені та не скасовані. При цьому судом не встановлено наявність самочинного будівництва вчиненого ані [PERSON] , так ані [PERSON] за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] . Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння,користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частина 1-3, 5, 6 ст. 319 ЦК України, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства,погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Відповідно до ст.24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства. Частинами 4 та 5 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Відповідно до ч. 1,2 ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Згідно ч. 1 ст. 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил. При цьому, за положеннями частини четвертої цієї статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. За змістом ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 26.05.2022р. клопотання представника [PERSON] - [PERSON] про призначення судової будівельно-технічної експертизи - задоволено, у справі призначено відповідну експертизу та перед експертом поставлено 3 запитання, відповідь на які представник позивача просила надати. (том 2 а.с. 185-186) Згідно висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 156 складеного 29.07.2022р. судовим експертом Гончар Наталією Вікторівною, з метою з`ясування обставин по справі, які потребують спеціальних знань, під час фактично проведеного в межах експертного дослідження, експертом зроблені наступні висновки (том 2 а.с. 199-212): «1. Розміщення господарських будівель та споруд, зелених насаджень (дерев та кущів), які розташовані на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] відносно межі із суміжною земельною ділянкою по [ADDRESS] не відповідає наступним вимогам ДБН: - розміщення сараю літ. «Б», який розташований по межі земельних ділянок (без відступу для можливості обслуговування та здійснення ремонту стіни даної будівлі) не відповідає вимогам п. 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій» та п. п. 3.25* ДБН 263-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень»: «Для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м»; - використання літньої кухні літ. «В» в якості сараю для утримання курей не відповідає п. 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», згідно якого: Допустимі відстані від житлових будинків до господарських будівель і споруд (для утримання, в тому числі птахів (курей), площею до 50 м2 - 15 м. Фактична відстань від вікон житлового будинку літ. «А» по [ADDRESS] до входу в літню літ. «В», де утримуються кури складає 11,0 м (додаток 1); - розміщення гаража літ. «Д» - окремо розташованого, по червоній лінії не відповідає наступним нормативним вимогам: ?п. 6.1.39 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій» та п. 3.24* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» - розміщення гаражу повинно бути вбудованим, прибудованим до житлових будинків або окремо розташованими по лінії забудови, а також в глибині ділянки, а не по червоній лінії; ?п. 6.1.39 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій»: відстань від вікон житлового будинку до в`їзду в гараж повинна бути не менше 10 м. Згідно п. 7.50 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» - не менше 12м. Фактична відстань від вікон житлового будинку літ. «А» по [ADDRESS] до в`їзду в гараж літ. «Д» по [ADDRESS] , становить 8,0 м. (додаток 1); - розміщення вбиральні-душа літ. «Г» на межі земельних ділянок не відповідає вимогам п. 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій»: «При розміщенні будинків в кварталах із сформованою забудовою, для догляду за будинком і здійснення поточного ремонту відстань до межі суміжної ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни будинку слід приймати не менше 1,0м...» та п. 3.25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень»: «Для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м»; - розміщення навісу (зблокованого з літньою кухнею літ. «В») на межі земельних ділянок не відповідає п. 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій»: «…. має бути забезпечене виконання необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігають попаданню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель та території суміжних ділянок або взаємоузгоджене водовідведення згідно вимогам ДБН В.1.1-25». - Навіс літ. «Е», зблокований з житловим будинком літ. «А» по [ADDRESS] не досліджувався в зв`язку з його віддаленістю від межі з земельною ділянкою по [ADDRESS] .; - розташування дерев на земельній ділянці по [ADDRESS] , вздовж межі із суміжною земельною ділянкою по [ADDRESS] становить 2,9м; 2,3 м, що не відповідає нормативно встановленій відстані - 4-6 м та не відповідає вимогам п. 6.1.41 ДБН Б.2.2- 12:2019 «Планування та забудова територій». Розташування кущів відносно межі суміжних земельних ділянок по [ADDRESS] та [ADDRESS] складає 1,35 - 1,5 м, що відповідає нормативно допустимій відстані - їм. 2. Під час проведення обстеження, визначений технічний стан паркану, встановленого на межі суміжних земельних ділянок по [ADDRESS] та по [ADDRESS] , який відноситься до категорії технічного стану «З»: не відповідає технічному стану категорії «1» або «2» щодо несучої здатності або нормальної реалізації захисних функцій, але аналіз дефектів і пошкоджень виявляє можливість забезпечення її цілісності до проведення ремонту, підсилення або зміни. Необхідно виконати ремонт, підсилення або заміну конструкції, а до завершення цих заходів використовувати об`єкт за обмеженим режимом експлуатації (згідно п. 5.2.3 «Настанови щодо обстеження будівель і споруд для визначення та оцінки їх технічного стану»). 3. Встановлення паркану на межі суміжних земельних ділянок по [ADDRESS] та по [ADDRESS] повинно відповідати наступним нормативно-правовим вимогам в галузі будівництва: ст.ст. 103-104,106 ЗК України та ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій»: п. 6.1.4, ДБН Б.2.2-5:2011 «Планування та забудова міст, селищ і функціональних територій. Благоустрій територій»: п. 6,7, п. 9.8.1. (том 2 а.с. 209-210) Згідно з п.п. "г", "е" ч.1 ст. 96 ЗК України землекористувач зобов`язаний не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей. Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням. Згідно з ч.3 ст. 106 ЗК України власник земельної ділянки, землекористувач має право вимагати від власника суміжної земельної ділянки сприяння у встановленні спільних меж, а також встановлення або відновлення межових знаків, у разі якщо вони відсутні, зникли, перемістилися або стали невиразними. У разі відсутності згоди власника суміжної земельної ділянки встановлення спільних меж здійснюється за рішенням суду. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Слід також зазначити, що всі заяви та скарги [PERSON] щодо утримання тварин та, порушення будівельних, протипожежних та санітарних норм, були стосовно адреси: [ADDRESS] , проте відповідач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . Матеріали справи містять усі належні та допустимі докази, які підтверджують те, що літ. «А» - житловий будинок, «Б» - сарай, «В» - літня кухня, «Г» - вбиральня душ, «Д» - гараж, «Е» - навіс, № 1-5 огорожа, І - мостіння по [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] . Таким чином вимоги позивача, щодо здійснення перебудови відповідних надвірних споруд, які належать відповідачу та розміщені на земельній ділянці по [ADDRESS] , суперечать вимогам законодавства та не підлягають задоволенню, оскільки право власності відповідача є непорушним. Відповідно до положень статті 391 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Подібна правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року в справі № 309/828/17 (провадження №61-4648св20), яка в силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України є обов`язковою для суду, де суд зазначив, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Суди попередніх інстанцій встановили, що відповідачі перешкоджають встановленню позивачами суміжної огорожі, яку останні мають намір встановити за свої кошти. Земельні ділянки сторін мають чітко визначені межі. Таким чином, відповідачі безпідставно чинять перепони позивачам у реалізації ними права на встановлення огорожі на своїй частині земельної ділянки. Встановивши вказані обставини, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання відповідачів не чинити перешкод у користуванні позивачами земельною ділянкою, а саме у встановленні огорожі на спільній межі між будинками. Зважаючи на вищевикладене, а також враховуючи, що ні відповідач, ні її представник в судовому засіданні не спростовували, що заперечують проти зведення паркану між ділянками по [ADDRESS] та [ADDRESS] , а тому вимоги даній частині підлягають задоволенню. Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 76 , ч. 1, 2 ст. 77, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 1,3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Згідно ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За ч. 3 цієї статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2)пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. За ч. 6 цієї статті розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Відповідно до ч.1 ст. 140 ЦПК України особа, яка надала доказ на вимогу суду, має право вимагати виплати грошової компенсації своїх витрат, пов`язаних із наданням такого доказу. Розмір грошової компенсації визначає суд на підставі поданих такою особою доказів здійснення відповідних витрат. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову-на відповідача; 2) у разі відмови в позові -на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Із врахуванням наведеного суд вважає, що із відповідача слід частково стягнути на користь позивача понесенні останньою судові витрати по справі, що складаються із сплаченого нею судового збору в розмірі 1404,20 грн. (908 х 2 + 992,40 : 2= 1404,20) та вартості експертизи в розмірі 4000 грн.

Outcome: partial