Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-26 00:00:00

Подільська окружна прокуратура м.Києва звернулась до суду із позовом в інтересах Київської міської ради з метою відновлення майнових прав територіальної громади міста Києва та повернення у її власність нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , яке вибуло з її власності злочинним шляхом, на підставі підроблених документів. В обгрунтування позову зазначено, що після смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] , залишилось спадкове майно, що складається з квартири [ADDRESS] , яка належала померлій на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 22 вересня 2006 року.Відсутність спадкоємців щодо майна померлої [PERSON] за законом, заповітом чи спадковим договором підтверджується інформаційними довідками зі Спадкового реєстру від 10.07.2019 за №№ 56801099 та 568801109. Окружною прокуратурою, під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 12016100070000103 встановлено, що на підставі підроблених документів та низки договорів, вказана квартира, як і 125 інших, вибула із власності територіальної громади м.Києва та зареєстрована за [PERSON] . Посилається , що вказаний договір дарування від 18.06.2009 порушує публічний порядок, є нікчемним в силу ст. 228 ЦК України, а наступні договори є недійсними, і нерухоме майно підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння. Просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 22.02.2018 № 61, укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо нерухомого майна по [ADDRESS] .Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно, індексний номер 39808623 від 22.02.2018, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] .Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно, індексний номер 42048945 від 13.07.2018, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Визнати спадщину, яка відкрилась після смерті [INFO] [PERSON] , що складається з квартири [ADDRESS] , відумерлою та передати її у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.Витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру [ADDRESS] Судові витрати стягнути з відповідачів на користь Київської міської прокуратури. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила задовольнити. Надала відповідь на відзив. Представник Київської міської ради просив розглядати спаву в відсутність. Позов підтримав. Представник відповідача [PERSON] надав відзив. Вказував що [PERSON] є добросовісним набувачем. Надав заперечення на відповідь на відзив. В судовому засідання просиві відмовити в позові. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] відзив не надали, в судове засідання не з`явились. Судом визнано можливим розгляд в їх відсутність. Ухвалою суду від 11.08.2022р. відкрито провадження в порядку загального. Ухвалою суду від 9.11.2022р. залучено Подільську окружну прокуратуру міста Києва, як правонаступника первісного позивача Київської місцевої прокуратури № 7. Ухвалою суду від 16.05.23р. призначено судове засідання. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до слідуючого. Судом встановлено. Після смерті [PERSON] , [INFO] , залишилось спадкове майно, що складається з квартири [ADDRESS] , яка належала померлій на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 22 вересня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Позняковою С.В. за реєстровим № 3679. Факт смерті [PERSON] підтверджується актовим записом про смерть від 20.02.2018 № 3156, згідно якому остання померла [INFO] (внесено до Державного реєстру актів цивільного стану громадян 20.02.2018 ). Право власності [PERSON] на спірну квартиру підтверджується договором купівлі-продажу від 22 вересня 2006 року № 3679 та інформацією КП «КМБТІ» від 06.11.2018 № 062/14-13656 . Відсутність спадкоємців щодо майна померлої [PERSON] за законом, заповітом чи спадковим договором підтверджується інформаційними довідками зі Спадкового реєстру від 10.07.2019 за №№ 56801099 та 568801109. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК Україна). Згідно з частиною першою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. За правилами частин першої, третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Відумерлою є спадщина, визнана такою на підставі встановлення судом існування (чи не існування) кількох юридичних фактів: факту смерті спадкодавця, відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від спадщини, неприйняття спадкоємцями спадщини чи відмови від її прийняття, дотримання органом місцевого самоврядування відповідної процедури. Суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону (стаття 338 ЦПК України). (Постанова Верховного суду від 14 лютого 2023 року у справі № 712/14171/21) Таким чином, відповідно до вимог ст.1277 ЦПК України, квартира [ADDRESS] має бути визнана відумерлою спадщиною та перейти у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Подільською окружною прокуратурою, під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 12016100070000103 встановлено, що приватним нотаріусом КМПО Шупенею О.М. 22.02.2018 за № 61 зареєстроване право власності на спірну квартиру за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу укладеного з [PERSON] . Зазначений договір вилучений у Шупені О.В. в ході проведення 23.10.2018 обшуку його робочого місця за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується протоколом обшуку від 23.10.2018 . Пунктом 3 вказаного договору дарування зазначено, що спірна квартира нібито належить продавцю [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь JI.K. 18.06.2009 за № 416. В подальшому право власності на спірне нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу від 13.07.2018 за реєстровим № 296 перейшло до [PERSON] (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 42048945 від 13.07.2018). Щодо нікчемності договору дарування від 18.06.2009 № 416. В ході досудового розслідування у кримінальному провадженні від 06.01.2019 № 12016100070000103, 18 квітня 2019 призначена додаткова технічна експертиза документів. Для проведення експертизи експерту наданий оригінал Договору дарування квартири від 18.06.2009 № 416, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К., сторони: [PERSON] (Дарувальниця) та [PERSON] (Обдарований), предметом якого є квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно висновку експерта від 30.05.2019 № 17-3/613, оригінал Договору дарування від 18.06.2009 № 416 виготовлений за допомогою копіювально- множувальної техніки струменевим способом передачі зображення; підписи та рукописні записи виконані за допомогою пишучого приладу; договір не відповідає аналогічним документам, що знаходяться в офіційному обігу на території України, тобто є підробленим. Відповідно до поквартальної картки щодо реєстрації місця проживання особи, [PERSON] була зареєстрована в спірній квартирі з 31.10.2006 та знята з реєстрації у зв`язку зі смертю [INFO] . Згідно актового запису про смерть від 20.02.2018 № 3156 [PERSON] фактично померла [INFO] , померла в належній їй на праві власності квартирі внаслідок хронічної ішемічної хвороби серця, похована за рахунок Держави, що підтверджується актовим записом про смерть.. Тобто, договір Дарування належної їй на праві власності квартири на користь [PERSON] був нею укладений за 9 років до смерті. Відповідно до інформації Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 15.04.2020 №105/01-2033/1 згідно з даними Реєстру територіальної громади міста Києва, зареєстрованих осіб за адресою: [ADDRESS] , не значиться. Обдарований [PERSON] в спірній квартирі ніколи зареєстрованим не був, не проживав в ній, участі у похованні дарувальниці не приймав, що свідчить про те, що реальна передача майна від [PERSON] до [PERSON] не відбулась і в самому договорі дарування посилання на передачу майна в майбутньому відсутні. Згідно інформації КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації», договір дарування № 416 посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К. від 18.06.2009 укладений на користь [PERSON] в книгах БТІ не реєструвався. За ст. 182 ЦК України, в редакції чинній на 18.06.2009, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до п. 1.3. та п. 1.4. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом МюУ від 07.02.2002 № 7/5 (яка діяла до 01.01.2013), державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації. Обов`язковій державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить, окрім іншого, фізичним особам. Встановлено , що , договір дарування квартири від 18.06.2009 № 416 не був зареєстрований в бюро технічної інвентаризації. Згідно зі ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно- правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. За вимогами ст.ст. 216, 228 ЦК України, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України визнання нікчемного правочину недійсним судом не вимагається. З огляду на спрямованість договору дарування від 18.06.2009 на незаконне заволодіння спірним майном, яке в силу ст. 1277 Цивільного кодексу України є власністю територіальної громади міста Києва, вказаний правочин є таким, що порушує публічний порядок, тобто є нікчемним у силу ч.ч.І, 2 ст.228 ЦК України. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22.02.2018 № 61 Згідно з ч.І ст.215 ЦК України підставною недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою ст.203 ЦК України. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Частиною 3 ст.215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин с недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. [PERSON] не набув права власності на спірну квартиру у спосіб, передбачений діючим законодавством, що виключає можливість розпорядження цим майном (ст.ст.316, 317, 319 ЦК України). Тому, договір купівлі-продажу, посвідчений 22.02.2018 року приватним нотаріусом КМНО Шупенею О.М. за реєстровим №61, сторони: [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець), слід визнаний недійсним . Щодо витребування спірного майна у [PERSON]. Так, [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 13.07.2018 № 296, укладеного між нею та [PERSON] . Щодо доводів відповідача про неправильне застосування статті 388 ЦК України та безпідставного витребування спірної квартири у добросовісного набувача Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року, заява №29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07)). Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, необхідно застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження№ 14-208цс18)). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша та третя статті 388 ЦК України). Якщо законом установлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (частина п`ята статті 12 ЦК України). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України). Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи, дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо. Суд встанови, що останній набувач спірної квартири набула право власності на підставі оплатного договору купівлі-продажу нерухомого майна від 13 липня 2018 року. Проте суд також встановив що [PERSON] не відчужувала квартиру та [PERSON] не мав права відчужувати спірну кварту. Отже, спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивача поза його волею. Враховуючи викладене, відповідачка не набула права власності на спірне нерухоме майно у спосіб та порядку, що визначені законом. На підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Постанова ВП ВС від 29 травня 2019 року (справа № 367/2022/15-ц) Аналогічний висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду в Постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16: «Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника» (пункт 147). А також в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року по справі № 367/2022/15-ц провадження № 14-376 цс 18: «Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів. інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективніш способом захисту права власника». Та в Постанові Верховного Суду від 09.01.2020 року по справі № 359/11588/15-ц провадження № 61-23308св18, в якій Верховний Суду відмовив у позовних вимогах щодо визнати недійсним рішення, скасуванні рішення оскільки такий спосіб захисту є неефективним. І аналогічний висновок зроблений Верховним Судом в Постанові від 19.12.2019 року по справі № 490/2845/17 провадження № 61-20255св18, в яких Верховний Суду в черговий раз акцентував увагу на висновку, зробленому Великою Палатою Верховного Суду в Постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 та наголосив, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Та в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року по справі № 367/2022/15-ц провадження № 14-376 цс 18: «Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права (див. пункт 5.17 постанови від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18)». А також Велика Палата Верховного Суду остаточно закріпила дану позицію в Постанові від 20.11.2019 року по справі №802/1340/18 провадження №11-474апп19: «Рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (частина друга статті 26 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18) і підстав відступати від цього рішення не вбачається». Встановивши, що спірний об`єкт нерухомості вибув з володіння власника поза його волею, суд дійшов по висновку про те, що пред`явлення позову до добросовісного набувача (відповідачки [PERSON] ) про витребування цього майна на підставі статті 388 ЦК України відповідає вимогам закону, а тому спірне майно підлягає витребуванню на користь позивача. Позовні вимоги про скасування державної реєстрації задоволенню не підлягають Суд також врахував, що відповідачка, відповідно до статті 661 ЦК України,не позбавлена права звернутися з позовом до продавця витребуваного майна з вимогою про відшкодування збитків, завданих вилученням у неї товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу. Щодо звернення прокурора до суду як самостійного позивача в інтересах держави. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15 травня 2020 року позовну заяву було повернуто з того, що позивачем не надано доказів наявності виключних підстав для подання позову прокурором в інтересах держави в особі Київської міської ради та наявність суспільного інтересу. Постановою Київського апеляційного суду від 9.12.2020р. Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 15 травня 2020 року скасувано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Аналізуючи зібрані докази суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до ст..141 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню в рівних долях судовий збір в розмірі 11708 грн.

Outcome: partial