Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-07 00:00:00

29 березня 2023 року до суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Служби у справах дітей Одеської міської ради про надання дозволу на здійснення реєстрації місця проживання малолітньої дитини. В обґрунтування позову зазначено, що Позивач проживала спільно з відповідачем без реєстрації шлюбних відносин. Під час сумісного проживання народилася дитина - [PERSON] , [INFO] . Батьком у свідоцтві записаний [PERSON] - [INFO] . Сімейне життя не склалося та батьки дитини перестали мешкати разом з 2019 року. У вересні 2023 року, [PERSON] повинен йти до школи, у зв`язку з чим, необхідно надати пакет документів до установи - у тому числі, довідку про реєстрацію місця проживання, але він не зареєстрований за місцем проживання своєї матері. 22.03.2023 року Позивачка звернулася до Департаменту ЦНАП з заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , тобто за місцем реєстрації матері. Однак, у здійснені реєстрації сина їй було відмовлено у зв`язку з не наданням письмової згоди батька дитини - [PERSON] , на реєстрацію дитини за місцем реєстрації матері. На жаль, останній ніяк не реагує на прохання надати необхідній дозвіл. А отже, у позивачки є підстави для звернення до суду з позовом для захисту прав дитини. За результатами автоматичного розподілу справа передана для розгляду судді Чернявській Л.М. Ухвалою суду від 30 березня 2023 року позов залишено без руху. 10 квітня 2023 року від представника Позивача до суду на виконання ухвали суду від 30 березня 2023 року надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою суду від 21 квітня 2023 року відкрито провадження по справі. Встановлено спрощений порядок розгляду справи. 11 травня 2023 року від Служби у справах дітей Одеської міської ради до суду надійшов лист, у відповідності до якого просили розглядати справу за відсутності та прийняти рішення виключно в найкращих інтересах дитини. 01 серпня 2023 року від представника Позивача до суду надійшла заява про слухання справи за відсутності, не заперечували проти заочного розгляду справи. В судове засідання 08 серпня 2023 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Згідно до п.п.6, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, у зв`язку з неявкою відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, відсутністю заперечень з боку позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів у заочному порядку. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з позовної заяви, [PERSON] та [PERSON] проживали спільно без реєстрації шлюбних відносин. Під час сумісного проживання народилася дитина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серії [NUMBER] . Батьком у свідоцтві записаний [PERSON] - [INFO] . Як зазначає Позивач, сімейне життя не склалося та батьки дитини перестали мешкати разом з 2019 року. Дитина залишилася проживати з матір`ю за адресою її реєстрації. На теперішній час, позивачка самостійно виховує сина. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] має роботу та офіційний дохід, який дозволяє забезпечувати дитині належні умови для необхідного розвитку та навчання. Дитина відвідує дитячий садок та розвивальні зайняття, про що свідчить характеристика з Ясла-садок № 21 від 03.02.2023 року та Довідка «Одеського будинку дитячої та юнацької творчості «ТОНІКА» від 19.01.2023 року за № 06. Звертаючись до суду з відповідним позовом, Позивачка зазначила, що батько не приймає участь у вихованні дитини, не надає будь-яку допомогу, та з початку 2022 року взагалі не спілкується із власним сином. У вересні 2023 року, [PERSON] буде йти до школи, у зв`язку з чим, необхідно надати пакет документів до установи - у тому числі, довідку про реєстрацію місця проживання, але він не зареєстрований за місцем проживання своєї матері. Як вбачається з матеріалів справи, 22.03.2023 року [PERSON] звернулася до Департаменту ЦНАП з заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , тобто за місцем реєстрації матері. Однак, у здійснені реєстрації сина їй було відмовлено у зв`язку з не наданням письмової згоди батька дитини - [PERSON] , на реєстрацію дитини за місцем реєстрації матері. Батько дитини ніяк не реагує на прохання про надання необхідних дозволів. Тому позивачка звернулася до суду з позовом для захисту прав дитини. Слід зазначити, що будь яких заперечень чи спростувань щодо зазначених обставин, Відповідачем не зазначалось. Також, ніяких пояснень та заперечень з боку третьої особи, Служби у справах дітей Одеської міської ради не надходило. Дослідивши матеріали справи, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Відповідно до ч.2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно з ч.1 ст.242 ЦК України батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Згідно з вимогами частини 1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. За вимогами ст.6, 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація місця проживання і зняття з місця реєстрації особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02.03.2016 року №207 передбачено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Згідно п. 21-2 Правил реєстрації місця проживання, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами згода батьків на реєстрацію місця проживання дитини віком до 14 років підтверджується їх кваліфікованими електронними підписами або засвідчується кваліфікованим електронним підписом нотаріуса. Відповідно до п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» від 02.03.2016 року №207, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами зняття з реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним із батьків здійснюється за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Згідно з вимогами ст.155 СК України, здійснення батьківських прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно до приписів ч. 2-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 Закон України «Про охорону дитинства»). При цьому, як визначено ст.3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь - якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Аналізуючи вищенаведене, можливо зазначити, що реєстрація дитини за її фактичним місцем проживання та фактичним місцем проживання матері буде повністю відповідати інтересам дитини, а відсутність згоди батька порушує її право на вільне пересування, відпочинок, оздоровлення та навчання. Частиною першою статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. У даному випадку відповідачем не були спростовані докази надані позивачем, про те, що немає інших підстав для проведення реєстрації малолітньої дитини. Отже позовні вимоги щодо надання дозволу на здійснення реєстрації місця проживання малолітньої дитини, суд вважає такими, що підлягають задоволенню, що буду відповідати інтересам малолітньої дитини. Частинами 1-3 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі викладеного та

Outcome: approved