Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-26 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом із ним. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідачка є його колишньою дружиною, у шлюбі з якою у них народився син [PERSON] , [INFO] . 15.08.2018 між мною та матір?ю, дитини [PERSON] укладено договір про визначення місця проживання дитини, [PERSON] , [INFO] , за умовами якого, зокрема п. 1.3 вказаного договору місцем проживання дитини батьки визначили місце проживання матері. Відповідно до п.2.1 батько має право безперешкодно відвідувати дитину в тому числі за місцем її проживання, завчасно попередивши про приїзд, а також має право за попередньою домовленістю з матір?ю брати дитину, за ї бажанням та урахуванням стану здоров?я, до себе на сім днів кожні два тижні. У березні 2022 року матір [PERSON] виїхала на постійне місце проживання за межі України, у зв?язку з воєнними діями на території України, залишивши малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , проживати разом зі ним, на повне його утримання. З цього часу, тільки він єдиний піклується про дитину, займається вихованням та навчанням сина, забезпечує належний рівень умов проживання та харчування, турбується про здоров?я сина. Вважає, що за його місцем проживання створені всі умови для нормального проживання та виховання дитини та оскільки відповідач перебуває на за кордоном, просить визначити місця проживання неповнолітнього сина з ним. В судовому засіданні позивач позов підтримав, надав пояснення аналогічні змісту позовної заяви, проти заочного розгляду справи не заперечив, просить позов задоволити. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, хоча згідно ст.130 ЦПК України належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе розглядати справу заочно у її відсутності на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації в судовому засіданні при вирішенні позову покладається на розсуд суду, просить взяти до уваги висновок органу опіки та піклування. Заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 25 листопада 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 19.09.2018 року. У даному шлюбі в них [INFO] народився син [PERSON] , що стверджується копією свідоцтвом про народження останнього серії [NUMBER] . Як вбачається із долученої до позову копії договору, 15.08.2018 року між сторонами укладено договір про проживання дитини, за умовами якого, зокрема, п.1.3, місцем проживання дитини батьки визначили місце проживання матері. Відповідно до п.2.1 батько має право безперешкодно відвідувати дитину в тому числі за місцем її проживання, завчасно попередивши про приїзд, а також має право за попередньою домовленістю з матір?ю брати дитину, за її бажанням та урахуванням стану здоров?я, до себе на сім днів кожні два тижні. Висновком Франківськоїрайонної адміністрації, як органу опіки та піклування №260001-вих-73970 від 19.06.2023, визнано за не доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , із батьком, [PERSON] , оскільки органом опіки встановлено, що малолітній з березня 2022 проживає з позивачем, відповідачка виїхала за межі України та не заперечує проти проживання дитини з батьком, таким чином, між батьками є домовленість щодо місця проживання сина, а тому на даний час немає спору щодо місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч. 1, 2 статті 161 Сімейного кодексу України , якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно положень ст.161 Сімейного кодексу України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог ст. 3 Конвенції про права дитини. Таким чином, виходячи із вказаних положень законодавства, сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору) - судом, тобто, втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дітей має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч. 2 ст. 161 СК України. Як вбачається із змісту позову відповідачка у березні 2022 р. виїхала проживати за межі України, у зв?язку з воєнними діями на території України, залишивши малолітнього сина проживати з ним. Зазначені обставини також були встановлені органом опіки та піклування при підготовці висновку щодо доцільності визначення місця проживання дитини, зокрема, відповідач підтвердила, що не заперечує проти проживання дитини з батьком. Таким чином, у даному випадку спір щодо місця проживання відсутній, оскільки позов ініційований батьком дитини, з яким і дитина проживає, проти чого не заперечує і матір дитини, оскільки не вимагає зміни її місця проживання. Відповідно до ст.15,16 Цивільного кодексу України та ст.4 Цивільного процесуального кодексу України судовому захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси. Враховучи те, що позивачем не доведено та судом не встановлено порушення, невизнання чи оспорення відповідачем його прав та інтересів, підстави для судового захисту у даному випадку відсутні, а тому, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Покликання позивача на те, що судове рішення надасть йому можливість зареєструвати місце проживання дитини без згоди матері не свідчить про наявність спору про місце проживання дитини, оскільки у разі виникнення спору щодо місця реєстрації дитини позивач вправі ініціювати відповідний позов, а не узалежнювати реалізацію своїх прав від наявності рішення про визначення місця проживання.

Outcome: dismissed