Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-24 00:00:00

Позивач звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. В позовній заяві посилався на те, що між КБ «ПриватБанк» та відповідачем 29 грудня 2010 року було укладено договір б/н. Відповідно до договору позивач надав відповідачу кредит, а відповідач [PERSON] взяла зобов`язання щодо повернення кредиту. Відповідач свої зобов`язання не виконала. Тому позивач\~просив суд\~стягнути з\~відповідача заборгованість\~за кредитним\~договором в\~сумі 28948,26\~грн.,\~з яких\~20296,74\~грн.\~ заборгованість\~за поточним\~тілом кредиту,\~7150,70\~грн.\~ \~заборгованість за\~простроченими відсотками,\~1350,82\~грн.\~ заборгованість\~за відсотками,\~нарахованими згідно\~ст..\~625\~ЦК України,\~150\~грн.\~-\~пеня.\~Також просив\~стягнути з\~відповідача на\~його користь судові витрати. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2020 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 23 квітня 2021 року Орджонікідзевським районним судом м. Харкова було ухвалено заочне рішення, яким позов задоволено. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2021 року заочне рішення від 23 квітня 2021 року скасовано, а справу призначено до розгляду. Розпорядженням Голови Верховного Суду від 14 березня 2022 року №7/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», відповідно до частини сьомої\~статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність судових справ окремих судів Донецької, Запорізької та Харківської областей. Відповідно до даного Розпорядження справи, які перебували в провадженні Ленінського районного суду м. Харкова та Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, підсудні Київському районному суду м. Полтави. Справа № 644/8388/20 також передана на розгляд до Київського районного суду м. Полтави. Ухвалою судді Київського районного суду м. Полтави від 15 березня 2023 року справу прийнято до свого провадження. Заперечення від учасників справи проти розгляду справи в спрощеному позовному провадженні суду не подавалися. Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не подала. Інші заяви та клопотання від сторін не надходили. В судове засідання представник позивача не з`явився. У справу залучено клопотання позивача про розгляд справи за відсутності представника відповідача. Відповідач [PERSON] , яка належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила. Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. При цьому відповідач не повідомила суду про зміну своєї адреси, як не повідомила електронної адреси. За вказаним відповідачем номером телефону повідомити її про дату, час та місце розгляду справи суду не вдалося. Тому судом направлено повістку на останню відому суду адресу відповідача та розміщено оголошення про її виклик на сайті «Судової влади». Таким чином відповідач є такою, що належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Враховуючи відсутність підстав, передбачених ст. 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в засідання не з`явились. Дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 29 грудня 2010 року між сторонами по справі укладено кредитний договір б/н шляхом підписання анкети заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.17). За умовами зазначеного договору банк надає позичальнику кредитні кошти у виді встановленого кредитного ліміту на картку. Сторонами процентна ставка за користування кредитом не визначена, сплату неустойки не передбачено. За договором\~позивачем відповідачу\~видано картку № [NUMBER] , строк дії якої - до квітня 2017 року. В подальшому картка неодноразово перевипускалась, термін дії останньої до червня 2022 року, що підтверджується довідкою КБ «ПриватБанк» (а.с.16). Кредитні кошти позивачем відповідачу надані у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Таким чином судом встановлено, що термін дії зазначеного кредитного договору до листопада 2022 року. Після укладення договору банком кредитний ліміт позивачу визначений у розмірі 300,00 грн. В подальшому кредитний ліміт змінювався банком, 16 травня 2019 року розмір кредитного ліміту визначений у розмірі 0,00 грн., що підтверджується даними довідки КБ «ПриватБанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти (а.с.15). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша\~статті 1048 ЦК України). Як встановлено судом, позивачем зобов`язання перед відповідачем виконано, надано їй кредитні кошти. Відповідач в повному обсязі взяті на себе зобов`язання не виконала, вчасно кредитні кошти не повернула, у зв`язку з чим за кредитним у неї виникла заборгованість у розмірі 20296,74 грн., що підтверджується залученим до матеріалів справи розрахунком заборгованості та випискою за договором б/н станом на 22.09.2020 (а.с.7-14, 51-59). Але після звернення позивача з позовом до суду відповідач частково сплатила заборгованість, що підтверджується долученими до матеріалів справи квитанціями: 17 листопада 2021 року сплачено 7000 грн., 10 грудня 2021 року сплачено 5000 грн. Інші докази про сплату заборгованості відповідачем до матеріалів справи не подавалися. Тому на підставі наявних у справі доказів судом встановлено, що розмір заборгованості відповідача за тілом кредиту зменшився та становить 8296,74 грн. : 20296,74 грн. 7000,00 грн. 5000,00 грн. = 8296,74 грн. Оскільки укладеним сторонами договором не передбачено сплату відсотків за користування кредитом та неустойки у виді штрафу та/або пені, вимоги позивача про стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 7150,70 грн. та про стягнення пені у розмірі 150,00 грн. задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь відсотки згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 1350,82 грн. При цьому вказану суму відсотків позивач обраховує за процентною ставкою 84,0 % річних, в той час як кредитним договором зазначений розмір процентної ставки не передбачений. Розрахунок 3% річних згідно ч.2 ст.625 ЦК України позивачем до матеріалів справи не додано, наявні в матеріалах справи докази не надають суду можливості самостійно обрахувати 3% річних. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Тому,\~розглядаючи справу\~на підставі\~наявних в\~матеріалах справи\~доказів суд\~приходить до\~висновку про необхідність часткового задоволення позову, а саме в частині стягнення тіла кредиту у розмірі 8296,74 грн. В задоволенні решти позовних вимог необхідно відмовити. Відповідно до ч.1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно до задоволених відносно них позовних вимог. Оскільки судом позов задоволено частково, а саме на 29%, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 609,58 грн. на відшкодування понесених судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог. Всього з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума у розмірі 8906,32 грн.

Outcome: partial