Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-25 00:00:00

У квітні 2023 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно сина сторін [PERSON] , [INFO] , та стягнення аліментів у розмірі 1 / 4 частки заробітку (доходу). Позов обгрунтований тим, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу в період 2012-2016 років і мають спільного сина [PERSON] , який на даний час проживає разом із позивачем в м.Ніжині і перебуває на її утриманні. З моменту припинення сімейних стосунків і по даний час відповідач бачив сина декілька раз у віці дитини до півроку, починаючи з 12 липня 2017 року відповідач жодного разу не бачився з ним і не спілкувався, не відвідував за місцем проживання, не цікавиться станом здоров`я, фізичним та духовним розвитком, не надає матеріальної допомоги на сина. Син є особою з інвалідністю з дитинства і потребує додаткових коштів на його утримання та лікування. Поведінка відповідача свідчить про його байдуже відношення до сина. Просить позов задовольнити та стягнути понесені судові витрати. Ухвалою суду від 26 травня 2023 року за результатами підготовчого провадження справу призначено до судового розгляду по суті. Також під час підготовчого провадження згідно заяви відповідача [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , від 05 травня 2023 року на електронну адресу останнього 05 травня 2023 року надіслано копії позовної заяви з додатками. Положеннями ст.6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначено, що реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Станом на час розгляду справи згідно повідомлення Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 13 квітня 2023 року зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] , [INFO] , в [ADDRESS] ,-з 06 травня 2015 року. На вказану адресу судом надіслано рекомендоване повідомлення про судовий розгляд з матеріалами позову, відповідачем не подано відзиву, заперечення, повідомлення іншої адреси свого проживання. Інформація про розгляд справи розміщена на офіційній сторінці суду веб-порталу судової влади України. Також судом враховується правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року по справі 911/3142/19, відповідно до якої направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважити повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження №11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі №10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Враховуючи викладене та позицію в судовому засіданні позивача [PERSON] щодо можливості ухвалення заочного рішення у справі,-встановлені підстави згідно ст.ст.280, 281 ЦПК України для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала за обставин згідно позовної заяви, пояснивши, що відповідач, який є громадянином рф і має посвідку на проживання в Україні, бачив свого сина [PERSON] тільки 12 липня 2017 року, взагалі не бере у часті в його вихованні та утриманні. В даний час вона одружена, має на утриманні трьох малолітніх дітей, отримує соціальну допомогу і потребує допомоги. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що позивач [PERSON] одружена і проживає в м.Ніжині, має трьох дітей, батька [PERSON] , який був у фактичних шлюбних відносинах із позивачем, ніколи не бачив. Аналогічні покази надані в судовому засіданні і свідком [PERSON] .. Відповідно до заяви від 03 липня 2023 року представник Виконавчого комітету Ніжинської міської ради, як органу опіки та піклування, [PERSON] просить провести судове засідання за відсутності та прийняти рішення відповідно до чинного законодавства. Фактичні обставини та мотиви, з яких виходить суд, із застосованими нормами права. Сторони по справі [PERSON] та [PERSON] , які перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, є батьками [PERSON] , [INFO] , який проживає разом із матір`ю-позивачем [PERSON] в м.Ніжині і перебуває на її утриманні, їх зареєстроване місце проживання в [ADDRESS] . [PERSON] є дитиною з інвалідністю (посвідчення [NUMBER] від 25 листопада 2021 року). Висновком виконавчого комітету Ніжинської міської ради, як органу опіки та піклування, від 16 лютого 2023 року підтверджується доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо його сина [PERSON] з підстав відсутності участі у вихованні та утриманні, останній не звертався до органу опіки та піклування з питань щодо встановлення графіку побачень із сином чи усунення перешкод у спілкуванні; [PERSON] самоусунувся від виконання батьківських обов`язків щодо виховання, утримання свого малолітнього сина, фактично процесом виховання, навчання, розвитку та утримання сина займається мати [PERSON] ; [PERSON] втратив інтерес до сина, останній на засідання комісії не з`явився. Відповідно до ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частина 1 ст.8 Закону України Про охорону дитинства передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України Про охорону дитинства). Частиною 7 ст.7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч.1 ст.164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених норм права дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] тривалий час не вчиняє дій щодо утримання та виховання свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який також є особою з інвалідністю з дитинства, не цікавиться ним, що підтверджується показаннями в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] , що також зазначено і у висновку органу опіки та піклування від 16 лютого 2023 року. Докази на спростування даного висновку суду відповідачем не подані. Також судом враховується, що поведінка відповідача під час судового розгляду не змінилася, він своїми діями не засвідчив те, що не втратив інтерес до дитини і бажає утримувати та виховувати його, також останній не надав суду у встановленому порядку відзив на позов чи заперечення, у зв`язку з чим несе ризик настання наслідків, пов`язаних із невчиненням даних процесуальних дій, в даному випадку ухвалення рішення на підставі наявних у справі доказів. Зазначені фактори в сукупності розцінюються судом як ухилення відповідача від виховання свого малолітнього сина, оскільки відповідач свідомо, без поважних причин нехтує своїми батьківськими обов"язками, що не спростовано, і є підставою для задоволення позову в даній частині та позбавлення відповідача батьківських прав відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України. Підстави на підтвердження необхідності зміни ставлення відповідача до виховання дитини в судовому засіданні не встановлені. Відповідно до ч.2 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина 2 ст.182 СК України встановлює, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 183 СК України встановлено що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Дитина у будь-якому випадку повинна бути захищена та отримувати належне утримання від батьків, що гарантовано як нормами СК України, так і ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, згідно з якою держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В судовому засіданні встановлено, що відповідач не здійснює матеріального утримання свого малолітнього сина [PERSON] , який на час розгляду справи досяг 7-го віку і є особою з інвалідністю з дитинства, при цьому батьки повинні утримувати дитину до досягнення нею повноліття відповідно до ст.180 СК України, відповідачем не подані докази щодо неможливості утримання сина. Позивачем заявлений позов про стягнення аліментів на неповнолітню дитину у частці від заробітку (доходу) відповідача. Як зазначено вище мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З урахуванням постійного зростання цін на продукти харчування, ліки та речі першої необхідності, вказаний прожитковий мінімум забезпечує лише мінімальні потреби дитини, а не достатні для повноцінного її розвитку. При визначенні розміру аліментів суд враховує обставини відповідно до ст.182 СК України, і вважає за необхідне стягнути аліменти на неповнолітню дитину у розмірі 1 / 4 частки заробітку (доходу) відповідача, що є підставою для задоволення позову в даній частині. Аліменти підлягають стягненню з моменту пред`явлення позову до суду,-з 10 квітня 2023 року. За таких обставин позов підлягає задоволенню повністю. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову-на відповідача, у разі відмови в позові-на позивача, у разі часткового задоволення позову-на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Із врахуванням задоволення позову повністю та сплати позивачем 1073 грн. 60 коп судового збору за вимогу про позбавленна батьківських прав, вказана сума судового збору підлягає стягненню із відповідача на її користь, також позивач звільнена від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів, у зв`язку з чим 1073 грн. 60 коп судового збору підлягають стягненню із відповідача в дохід держави. При розгляді справи суд виходить виключно із тих доказів, що надані сторонами та органом опіки та піклування під час судового розгляду із врахуванням змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Outcome: approved