Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільно нажитого майна, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 03 вересня 2011 року він уклав шлюб з відповідачем, який було зареєстровано виконкомом Черкаської селищної ради Слов`янського району Донецької області, актовий запис №19. Останні кілька місяців сторони не знаходять спільної мови, їхні шлюбні відносини фактично припинилися, між ними зникла любов та взаєморозуміння, з цього часу вони мешкають окремо, кожен живе своїм самостійним життям. Зараз їхнє спільне проживання та перебування у шлюбі є фактично неможливим, а шансів на відновлення їхніх стосунків не залишилось. Незважаючи на це, розірвати шлюб добровільно через органи РАЦС сторони не можуть, оскільки мають спільну малолітню дитину, [PERSON] , [INFO] , тому позивач змушений звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу та поділ майна. Дитина проживає разом з відповідачем, спору щодо визначення місця проживання дитини сторони не мають. Під час шлюбу сторонами набуто право власності на майно, а саме: позивачем набуто у власність житловий будинок та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , відповідачем набуто власність транспортний засіб легковий хетчбек В, марки CHERY, модель КІМО, оранжевого кольору, номер шасі [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , 2008 року випуску. Враховуючи викладене, позивач просить суд розірвати шлюб між ним та відповідачем, укладений 03 вересня 2011 року, який зареєстровано виконкомом Черкаської селищної ради Слов`янського району Донецької області, актовий запис №19, та маючи домовленість з відповідачем за взаємною згодою розділити майно, просить визнати за ним право власності на будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , а за відповідачем визнати право власності на транспортний засіб легковий хетчбек В, марки CHERY, модель КІМО, оранжевого кольору, номер шасі [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , 2008 року випуску. Сплачений судовий збір просить залишити за собою. Позивач [PERSON] , до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON] повідомлялася про розгляд справи в суді, а також про необхідність надати відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують її відзив, в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, в заяві просила позов задовольнити в повному обсязі та після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] ». Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільно нажитого майна, підлягають задоволенню повністю з огляду на їх законність та обґрунтованість. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи на наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 03 вересня 2011 року, який було зареєстровано у виконкомі Черкаської селищної ради Слов`янського району Донецької області, про що зроблено відповідний актовий запис № 19, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 03 вересня 2011 року виконкомом Черкаської селищної ради Слов`янського району Донецької області. Від цього шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Їх сім`я фактично розпалася та протягом тривалого часу сторони проживають окремо. Спору про місце проживання дитини на теперішній час немає. В Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв`язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, а також інших нормативно правових актів, що регулюють сімейні відносини. Згідно з ч. 1 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Згідно зі\~ ст. 24 Сімейного кодексу України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно з ст. 56 Сімейного кодексу України, кожна особа має право припинити свої шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 Сімейного кодексу України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином у суду є усі підстави для задоволення позовних вимог та розірвання шлюбу між сторонами, так як подальше спільне життя подружжя та збереження сім`ї неможливе. Згідно з ч. 1 ст. 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідач [PERSON] не просить суд відновити дошлюбне прізвище і бажає надалі іменуватися прізвищем « [PERSON] ». Щодо розподілу спільного майна подружжя суд зазначає наступне. Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя ( тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя), визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права ( ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. ( Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13). Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11). Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. В судовому засіданні встановлено, що в період шлюбу сторони придбали житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 154,9 кв.м, житловою площею 85,2 кв.м, який складається відповідно до технічного паспорту з житлового будинку А-1, гаражу Б, ями вигрібної 1. Також в період шлюбу сторони придбали земельну ділянку площею 0,15 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 1424256500:08:000:0479. Вищевказані житловий будинок та земельна ділянка зареєстровано на ім`я [PERSON] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15 жовтня 2015 року та Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 15 червня 2023 року. Крім того, в період шлюбу сторонами придбаний транспортний засіб легковий хетчбек В, марки CHERY, модель КІМО, оранжевого кольору, номер шасі [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , 2008 року випуску. Вищевказаний транспортний засіб зареєстровано на ім`я [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо, зокрема річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що майно було придбано сторонами в період їхнього шлюбу, сторонами досягнуто згоди щодо поділу спільного майна, відповідач до судового засідання не з`явилася, проте надала суду заяву, в якій зазначила, що просить позов задовольнити, суд приходить до висновку, що слід провести розподіл спільного сумісного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] , визнавши за [PERSON] право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 154,9 кв.м, житловою площею 85,2 кв.м, який складається відповідно до технічного паспорту з житлового будинку А-1, гаражу Б, ями вигрібної 1, та на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,15 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 1424256500:08:000:0479, та визнавши за [PERSON] право власності на транспортний засіб легковий хетчбек В, марки CHERY, модель КІМО, оранжевого кольору, номер шасі [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , 2008 року випуску. У відповідності до ст. 365 ЦК України „Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3)спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї". На підставі викладеного суд вважає, що є підстави для припинення права спільної сумісної власності [PERSON] \~та [PERSON] на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 154,9 кв.м, житловою площею 85,2 кв.м, який складається відповідно до технічного паспорту з житлового будинку А-1, гаражу Б, ями вигрібної 1, на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,15 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 1424256500:08:000:0479, та на транспортний засіб легковий хетчбек В, марки CHERY, модель КІМО, оранжевого кольору, номер шасі [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , 2008 року випуску, оскільки спільне володіння і користування майном є неможливим. Позивач [PERSON] не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов`язані із зверненням до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved