Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-24 00:00:00

Позивач [PERSON] 21 жовтня 2021 року звернувся до Ірпінського міського суду Київської області із зазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в розмірі 9\~220\~516 грн. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду, позивач посилається на те, що між ним та відповідачем досягнуто згоди про те, що останній повинен був провести скупку акцій ЗАТ «Плодоовощ» за рахунок коштів, які позивач мав надати відповідачу для здійснення зазначених дій. Зазначає, що для виконання зазначених дій ним було передано [PERSON] суму в розмірі 260\~000 (двісті шістдесят тисяч) доларів США, про що відповідачем було складено та видано відповідну розписку. Окрім цього, позивачем передано відповідачу суму в розмірі 80\~000 (вісімдесят тисяч) доларів США та 140\~000 (сто сорок тисяч) гривень, про що відповідачем було складено та видано відповідну розписку. Всього за наданими розписками позивачем було передано відповідачу кошти на загальну суму 340\~000 доларів США та 140\~000 гривень. Вказує, що своє зобов`язання щодо скупки акцій ЗАТ «Плодоовощ» та оформлення їх на ім`я позивача відповідач мав здійснити у період до 01.05.2007 та 01.05.2008, проте у зазначений строк його не виконав. 12.08.2021 позивачем повідомлено відповідача про те, що він втратив інтерес виконання відповідачем прийнятого на себе зобов`язання щодо придбання акцій ЗАТ «Плодоовощ», відмовляється від прийняття виконання та вимагає від нього повернути отримані кошти в повному обсязі в строк 7 (сім) днів з моменту отримання повідомлення. Повідомлення відповідачем було отримано 19.08.2021, проте у визначений строк 26.08.2021 відповідач не повернув грошові кошти. Стверджує, що до вказаного строку він не відмовлявся від виконання взятих на себе відповідачем зобов`язань, але через тривале невиконання останнім домовленості втратив інтерес, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача 140\~000 гривень та суму коштів в розмірі 340\~000 доларів США за курсом, який визначений НБУ України на дату виникнення обов`язку щодо повернення коштів, який станом на 26.08.2021 становив 26,7074 грн. за один долар США, тому позивач звернувсь до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою судді від 24.01.2022 за вказаним позовом відкрито провадження в цивільній справі за правилами загального позовного провадження (головуючий суддя Линник В.Я.). Під час підготовчого провадження 08.08.2022 від представника відповідача [PERSON] адвоката Серафимова І.М. надійшла заява про застосування строків позовної давності, в якій посилається на те, що в 2007 році були видані розписки, згідно з якою відповідач одержав від [PERSON] 260 000,00 доларів США для покупки акцій ЗАТ «Плодоовощ» та зобов`язався передати йому акції на дану суму до 01 травня 2007 року. В 2008 році була видана позивачу розписка, згідно якої відповідач одержав від [PERSON] 80 000,00 доларів США та 140 000,00 гривень на покупку акцій ЗАТ «Плодоовощ» та зобов`язався передати йому акції на відповідну суму до 01.05.2008, зазначає, що відповідні акції не були передані [PERSON] у встановлені строки, оскільки з`ясувалося, що в зв`язку з тим. Що [PERSON] не входив до складу акціонерів закритого акціонерного товариства, відтак, передача йому акцій закритого акціонерного товариства була неможливою. Таким чином, 01 травня 2007 року позивач довідався про порушене право за першою розпискою, а 01 травня 2008 року позивач довідався про порушене право другою розпискою. Вважає, що саме з цих дат почався перебіг позовної давності щодо будь- яких вимог, пов`язаних з даними розписками, в тому числі щодо вимог про стягнення переданих грошових коштів. Зазначає, що позивач не тільки знав про порушене право, а і вчиняв конкретні дії на захист своїх прав. Так, 19.04.2013 [PERSON] звернувся до Святошинського УП ГУНП у м. Києві з заявою про злочин, в якій зазначив, по в період з 20.01.2007 по 26.02.2008 [PERSON] шахрайським шляхом заволодів його грошима. 10 вересня 2013 року кримінальне провадження за заявою [PERSON] було закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення. Ухвалою суду від 23.12.2022 підготовче провадження у вказаній справі закрито та призначено судовий розгляд. Під час судового розгляду 24.02.2023 судом було відмовлено в задоволенні клопотання [PERSON] про залучення її до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача. У подальшому в зв`язку зі звільненням судді [PERSON] за результатами повторного автоматизованого розподілу справи ухвалою судді від 13.04.2023 вказану справу прийнято до провадження судді Третяк Я.М., справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив задовольнити позов та стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 9\~220\~516 грн. та судові витрати. Вважав, що позивачем не пропущений строк позовної давності за вказаним позовом, оскільки весь цей час він сподівався на виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, до 19.08.2021 не відмовлявся від виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, вважав що строк позовної давності за вказаними вимогами розпочав перебіг з 26.08.2021. Представник відповідача та відповідач просили відмовити у задоволенні позову та застосувати строк позовної давності. Додатково відповідач пояснив, що на час отримання коштів був учасником ЗАТ «Плодовоовоч», підтвердив факт отримання від позивача коштів для покупки акцій зазначеного товариства, але після отримання вказаних коштів було з`ясовано, що виконання взятого на себе зобов`язання є неможливим. Після цього з метою розрахунку з позивачем на користь його родини було відчужено майно ЗАТ «Плодовоовоч». Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи‚ оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить наступного висновку. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст.\~264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини. Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Пунктом 1 частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно частиною 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було досягнуто згоди, про те, що [PERSON] , як один з учасників ЗАТ «Плодоовощ» повинен купити акції ЗАТ «Плодоовощ» за рахунок коштів, які [PERSON] мав надати [PERSON] . Для виконання зазначених дій [PERSON] було передано [PERSON] суму в розмірі 260 000 (двісті шістдесят тисяч) доларів США, про що відповідачем було складено та видано відповідну розписку. Окрім цього, позивачем передано відповідачу суму в розмірі 80 000 (вісімдесят тисяч) доларів США та 140 000 (сто сорок тисяч) гривень, про що відповідачем було складено та видано відповідну розписку. Всього за наданими розписками позивачем було передано відповідачу кошти на загальну суму 340 000 доларів США та 140 000 гривень. Також, встановлено, що станом на момент розгляду справи судом передані відповідачу кошти позивачу не повернуто. При цьому, відповідач стверджував, що з метою розрахунку з позивачем ЗАТ «Плодоовощ» відчужило певне нерухоме майно на користь членів родини позивача. Вказані обставини підтвердили в судовому засіданні сторони. Крім того, ці обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи розписками, які написана від імені [PERSON] . Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Звертаючись до суду з позовом, сторона позивача посилається на те, що відповідач свої зобов`язання щодо купівлі акцій ЗАТ «Плодоовощ», які мав здійснити у період до 01.05.2007 та 01.05.2008 не виконав, чим порушує права позивача, що стало підставою для звернення до суду з позовом. Оцінивши перелічені вище положення діючого законодавства, які регулюються укладення договору позики, та надані позивачем розписки в обґрунтування його позиції, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. 1046 ЦК України. Суд зауважує про те, що згідно розписок грошові кошти у зазначених в ній сумах не передавались відповідачу у власність чи користування, їх було отримано ним не як позику чи оплату за надані послуги, а лише як предмет укладеного між сторонами договору в усній форі, який за своєю правовою природою є договором доручення. Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного. Відповідно до ст. 1003 цього ж кодексу у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Згідно ст.1004 ЦК України повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим. Відповідно до ст. 1006 ЦК України повірений зобов`язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. За змістом ст.ст. 525, 526, 599 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Однак, враховуючи заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч.1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Проте, відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Тобто новий строк позовної давності (після його переривання) починає свій перебіг наступного дня після пред`явлення позову. За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Як зазначено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16 (провадження № 12-90гс19), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208 цс 18), від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18) якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 28.12.2022 у справі № 216/4295/20 (провадження № 61-6062св22) перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності, при цьому саме на позивача покладений обов`язок доведення тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (див. постанову Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 752/10864/19 (провадження № 61-17278св21). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19), від 19.11.2019 у справі № 911/3677/17 (провадження № 12-119гс19), від 19.11.2019 у справі № 911/3680/17 зроблено наступні висновки: «Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 33 ГПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та статтею 74 цього Кодексу (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.» Строк виконання зобов`язання за розписками встановлений до 01.05.2007 та до 01.05.2008 року, після спливу цього строку у позивача виникло право звернення до суду за захистом свого порушеного права, враховуючи загальний трирічний строк позовної давності, таке право позивач міг реалізувати до 01 травня 2010 року та 01 травня 2011 року. З цим позовом [PERSON] звернувся до суду 21.10.2021, тобто з пропуском строку загальної позовної давності. У зв`язку з наведеним суд вважає за можливе відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Положеннями пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п. 29). У зв`язку з встановленими судом обставинами, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed