Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позивачем була подана заява про зміну предмету позову, та заява про уточнення позовних вимог, яка була прийнята судом. Позивачка свої позовні вимоги мотивує тим, що 18.04.1990 між нею та [PERSON] було укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають двох спільних дітей - [PERSON] та [PERSON] . 01.03.2021 рішенням суду шлюб між сторонами було розірвано. За час шлюбу сторонами було набуто спільне майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , яка була набута на підставі пільгового довготермінового кредитування житлового будівництва Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву, автомобіль Mitsubishi Outlander, державний номер [NUMBER] та грошові кошти на депозитному рахунку в АТ «Державний ощадний банк України» та в АТ «Альфа-Банк». У зв`язку з викладеним позивачка [PERSON] просить суд: 1. Визнати житлову трикімнатну квартиру загальною площею 93,5кв.м, як розташована за адресою: [ADDRESS] , об`єктом права спальної сумісної власності членів сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . 2. Визнати право власності на 1/4 частину житлової трикімнатної квартири загальною площею 93,5кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] (РНОКIШ: [NUMBER] ). 3. Визнати право власності на 1/4 частину житлової трикімнатної квартири загальною площею 93,5кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ). 4. Визнати право власності на 1/4 частину житлової трикімнатної квартири, загальною площею 93,5кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ). 5. Визнати право власності на 1/4 частину житлової трикімнатної квартири, загальною площею 93,5кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ). 6. Визнати право власності на 1/2 частину автомобіля Mitsubishi модель Outlander, 2013 року випуску, колір - білий, реєстраційний номер [NUMBER] , тип Унiверсал-В за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ). 7. Виділити Позивачу у власність 1/2 частину від ycix грошових коштів, які були внесені та зберігалися на банківських рахунках, відкритих на ім`я [PERSON] , у період шлюбу з [PERSON] з 11.10.2020 по 01.03.2021, у банках (Акціонерному товаристві "Державний ощадний банк України" (код ЄДРПОУ 00032129), Акціонерному товаристві "Альфа-Банк" (код ЄДРПОУ 23494714) . 8. Стягнути з відповідача 1/2 частину від ycix грошових коштів, які були внесені та зберігалися на банківських рахунках, відкритих на ім`я відповідача, у період шлюбу з [PERSON] з 11.10.2021 по 01.03.2021, у банках (Акціонерному товаристві "Державний ощадний банк України" (код €ДРПОУ 00032129), Акціонерному товаристві "Альфа-Банк" (код ЄДРПОУ 23494714) у розмірі 83965,64грн на користь [PERSON] . Від [PERSON] до суду 18.08.2021 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач зазначає, що 18.04.1990 між ним та [PERSON] було укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають двох спільних дітей - [PERSON] та [PERSON] . 01.03.2021 рішенням суду шлюб між сторонами було розірвано. Відповідач не заперечує, що за час шлюбу сторонами було набуто спільне майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , кредит за яку він сплачує і по теперішній час. Але будучи власником, не має змоги проживати в ній, так як замки на вхідних дверях були змінені, а він не має нових комплектів ключів. Також у своєму відзиві [PERSON] зазначає, що автомобіль Mitsubishi Outlander, державний номер [NUMBER] був придбаний в 2013 році за рахунок кредиту, оформленого на нього, який він же і сплачував. З 28.03.2021 документи на вказаний автомобіль знаходяться у позивачки і місцезнаходження автомобіля дотепер йому не відоме. Щодо депозитних рахунків [PERSON] зазначає, що депозитні рахунки були ще закриті під час спільного життя, а зняті кошти були витрачені в інтересах сім`ї. Відповідач зазначає, що поділ майна подружжя, не враховує об`єкти, які знаходяться у володіння позивача, а саме: медичне обладнання для здійснення стоматологічної практики, яке було придбано позивачем починаючи з 2013 року та квартиру [ADDRESS] . На підставі наведеного просить виділити позивачки [PERSON] у власність 1/4 частину квартири, загальною площею 93,5кв.м, за адресою: [ADDRESS] , медичне обладнання для здійснення стоматологічної практики; майнові права на квартиру [ADDRESS] . Виділити [PERSON] у власність 3/4 частини квартири, загальною площею 93,5кв.м, за адресою: [ADDRESS] , автомобіль Mitsubishi Outlander, державний номер [NUMBER] . 16.08.2022 окремо від [PERSON] та [PERSON] до суду надійшли позовні заяви від третіх осіб, які заявляють вимоги на предмет спору по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] Департамент будівництва та житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві Державної адміністрації про визнання спільною сумісною власністю квартиру та поділ спільного майна подружжя. Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що 12.07.2022 їх було залучено в якості третіх осіб. Зважаючи на те, що у справі вирішується питання щодо обсягу їх прав на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру [ADDRESS] , вони вважають за потрібним звернутись до суду з даним позовом. Зазначають, що їх сім`я, на момент придбання квартири складалась з чотирьох осіб, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( [PERSON] ) та [PERSON] 17.05.2005 між Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) та кандидатом, в особі представника молодої сім`ї, [PERSON] було укладено кредитну угоду № 2 про цільове довготермінове кредитування житлового будівництва, та Іпотечний договір від 11.07.2005. На підставі укладених договорів, представнику молодої сім`ї 19.10.2005 було видано свідоцтво про право власності на зазначену квартиру. Відповідач [PERSON] виконував виключно представницькі функції від імені молодої сім`ї. Вказують, що саме молода сім`я у складі чотирьох членів набула статусу позичальника, а пільговий кредит на житлову квартиру, площею 93,5кв.м надавався державою із розрахунку наявності в молодій сім`ї двох дітей. А отже квартира є об`єктом права спільної сумісної власності всіх членів сім`ї. На підставі наведеного просять визнати житлову квартиру за адресою: [ADDRESS] , об`єктом права спільної сумісної власності членів сім`ї - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та визнати право власності на 1/4 частину житлової квартири, загальною площею 93,5кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) та визнати право власності на 1/4 частину житлової квартири, загальною площею 93,5кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ). Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15.12.2022 прийняті до розгляду позовні заяви від третіх осіб які заявляють самостійні вимоги на предмет спору у справі №754/11502/21 - [PERSON] та [PERSON] . Від відповідача [PERSON] 29.12.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору, відповідно до якого зазначає, що наявність дітей не визначена, як істотна умова для надання кредиту, як зазначають треті особи. Істотною умовою є перебування кандидата на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або наявність кандидата, що потребує поліпшення житлових умов, відповідних умов на право будівництва (реконструкції) індивідуального житла. [PERSON] зазначає, що наявність в сім`ї двох дітей вплинула лише на умови отримання сторонами кредиту, а саме безвідсоткового кредиту з частковою компенсацією 25% вартості квартири, а не стала безумовною підставою отримання кредиту на фінансування будівництва житла. А отже спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а не всіх членів сім`ї. На підставі наведеного просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] , як третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору. Від відповідача [PERSON] 03.01.2023 до суду надійшов відзив на заяву про зміну предмета позову, відповідно до якого просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, вона повинна бути поділена між ним та позивачкою по 1/2 частині кожному. Пропонує позивачці компенсацію за автомобіль в розмірі 158204,60грн відповідно до оцінки від 21.07.2021. До того ж зазначає, що депозитні рахунки в банках ним відкривались до 01.09.2022, однак ці кошти ним були витрачені в інтересах сім`ї. Від третіх осіб - [PERSON] та [PERSON] до суду надійшли письмові пояснення (заперечення) щодо відзиву на позовну заяву третіх осіб, відповідно до яких зазначено, що згідно з Положенням про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла, затвердженого Постановою КМУ № 584 від 29.05.2001, кандидат - молода сім`я, яку в правовідносинах представляє чоловік чи дружина, або одинокий молодий громадянин (громадянка), які згідно із законодавством мають право на отримання кредиту і подали відповідні документи консультаційному центру; позичальник - молода сім`я, бо одинокий молодий громадянин, які отримали кредит на умовах, визначених кредитним договором. А отже [PERSON] виконував виключно представницькі функції від імені всієї молодої сім`ї, а пільговий кредит на житлову квартиру площею 93,5кв.м надавався державою із розрахунку наявності в молодій сім`ї двох дітей. Таким чином спірна квартира - є спільною сумісною власністю всіх членів молодої сім`ї у складі чоловіка, дружини та двох дітей, відповідно до особливого порядку набуття права власності на житлову квартиру молодою сім`єю. Від [PERSON] 19.06.2023 до суду надійшли письмові пояснення у справі, відповідно до яких відповідач посилається на обставини викладені в раніше поданих ним відзивах. Додаткового обґрунтовує свої пояснення нормами діючого законодавства України. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27.08.2023 закрито провадження у справі в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину автомобіля Mitsubishi модель Outlander, 2013 року випуску, колір - білий, реєстраційний номер [NUMBER] , тип Унiверсал-В. Позивач [PERSON] та її адвокат Романцова Т.В. в судове засідання не з'явились. До суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача. Також до суду надійшли письмові пояснення до судових дебатів. Відповідач [PERSON] та його адвокат Васильченко Г.М. в судове засідання не з'явились. До суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності сторони відповідача. Також до суду надійшли письмові судові дебати. Треті особи - [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились. Про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від адвоката Романцової Т.В., яка представляє інтереси третіх осіб, до суду надійшли письмові пояснення до судових дебатів. Представник служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві Державної адміністрації в судові засідання не з'являвся. В матеріалах справи наявні заяви про розгляд справи за відсутності їх представника. Представник Департаменту будівництва та житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) в судові засідання не з'являвся. Про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомлено. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що первинний позов підлягає частковому задоволенню, а в позовах третіх осіб слід відмовити, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. 18.04.1990 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який був зареєстрований Плахтіївською сільською радою Саратського району Одеської області, актовий запис №17. Від шлюбу сторони мають двох дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01.03.2021, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Під час перебування в шлюбі сторони придбати квартиру [ADDRESS] . Згідно кредитної угоди № 2 від 17.05.2005 про пільгове довготермінове кредитування житлового будівництва Головне управління житлового забезпечення виконавчого орану Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та [PERSON] уклали Договір про те, що Управління, яке виступає Розпорядником кредитних коштів, на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 04.03.2005 № 310 та рішення Київської міської ради від 28.12.2004 № 1050/2460 надає позичальнику кредит в розмірі 208049,28грн в тому числі сума страхування в розмірі 8959,06грн строком на 30 років до 31.12.2035, на фінансування будівництва житла для молодих сімей та одиноких молодих громадян, а Позичальник зобов`язується дотримуватись цільового призначення кредиту та у встановлені строки вносити визначені цим Договором суми коштів для повного погашення своїх зобов`язань щодо повернення кредиту. Сплата відсотків за користування кредитом не встановлюється, та погашається 25% суми зобов`язання за кредитом, за рахунок бюджетних коштів, згідно з пільгою, передбаченою п.30 Постанови КМУ від 29.05.2001 № 584 (п. 1.2. Договору). Відповідно до Іпотечного договору від 11.07.2005 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Позняковою С.В. укладеного між Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та [PERSON] уклали договір про те, що цей Договір забезпечує вимогу Іпотекодержателя, що випливає з Кредитної угоди № 2 від 17.05.2005 про пільгове довготермінове кредитування житлового будівництва укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем у простій письмовій формі, за умовами якої, кредитор надає кредит в розмірі 208049,28грн строком до 31.12.2035 на фінансування будівництва житла для молодих сімей та одиноких молодих громадян, а позичальник зобов`язується належним чином виконувати всі умови, передбачені вищевказаною Кредитною угодою. Наказом Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 19.10.2005 № 1965-С/КІ [PERSON] зобов`язано оформити та видати свідоцтво про право власності на квартира [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва на право власності від 24.10.2005 видане Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), квартира [ADDRESS] , яка складається з 3 кімнат, загальною площею 93,50кв.м, належить [PERSON] на праві приватної власності. Як убачається з листа Департаменту будівництва та житлового забезпечення від 22.04.2021 № 056/93-2141 на будівництво трикімнатної квартири [ADDRESS] , родині [PERSON] з чотирьох осіб (він, дружина - [PERSON] , дві дочки - [PERSON] , [PERSON] ) надано кредитні кошти в розмірі 199090,22грн на строк 30 років до 31.12.2035. Відповідно до п. 1.2. цієї кредитної Угоди надано пільгу - сплата відсотків за користування кредитом не встановлюється, за рахунок бюджетних коштів (наявність двох дітей) та погашається 25% вартості квартири в сумі 49772,56грн. Згідно із довідки № 3435 від 18.07.2015 виданій [PERSON] . Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м.Києва» в квартирі [ADDRESS] , проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до ч.4 ст.10 Закону України «Про сприяння соціальному становленню та розвитку молоді в Україні» молоді сім`ї та молоді громадяни можуть одержувати за рахунок бюджетних коштів пільгові довгострокові державні кредити на будівництво і придбання жилих будинків і квартир, на оплату вступних пайових внесків при вступі до молодіжних житлових комплексів, житлово-будівельних кооперативів, а також на обзаведення домашнім господарством. Вимогами ст. 1 указаного Закону визначено поняття молода сім`я - подружжя, в якому вік чоловіка та дружини не перевищує 35 років, або неповна сім, в якій мати (батько) віком до 35 років. Згідно із п. 3 Положення про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла, затвердженого Постаново КМ України від 29 травня 2001року № 584, встановлено, що право на отримання кредиту мають сім`ї та одинокі молоді громадяни, які згідно із законодавством визнані такими, що потребують поліпшення житлових умов, а саме: сім`я в якій чоловік та дружина віком до 35 років включно. Пунктом 3 Положення визначено, що кандидат - молода сім`я, яку у правовідносинах, що виникають відповідно до цього Положення, представляє чоловік чи дружина, або одинокий молодий громадянин (громадянка), які згідно із законодавством мають право на отримання кредиту. Відповідно до п. 3 Положення, позичальник - це молода сім`я або одинокий молодий громадянин, які отримали кредит на умовах, визначених кредитним договором. Згідно із п. 30 Положення позичальник, який не має дітей, сплачує кредит з відсотковою ставкою у розмірі 3 відсотки річних суми зобов`язань за кредитом; позичальник, який має одну дитину, звільняється від сплати відсотків за користування кредитом; позичальникові, який має двох дітей, крім того, за рахунок бюджетних коштів погашається 25 відсотків суми зобов`язань за кредитом на момент застосування пільги; позичальникові, який має трьох і більше дітей, - 50 відсотків суми зобов`язань за кредитом на момент застосування пільги. Відповідно до п. 20 Положення, розмір кредиту на будівництво (реконструкцію) житла визначається регіональним управлінням Фонду виходячи з норми 21кв.метр загальної площі житла на одного члена сім`ї та додатково 20кв.метрів на сім`ю, вартості будівництва (реконструкції) житла за цінами, що діють на час укладення кредитного договору, та витрат на страхування в період будівництва (реконструкції) житла без урахування першого внеску позичальника. При цьому розрахункова вартість 1кв.метра житла не повинна перевищувати опосередкованої вартості його спорудження, що склалася в регіоні відповідно до даних Мінінфраструктури, і відрахувань на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури в межах 4 відсотків розрахункової вартості. Конкретний відсоток таких відрахувань визначається в порядку, встановленому законодавством. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04 березня 2021 року у справі № 343/1294/18(провадження № 61-14494св20). Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно частини 1 статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до стаття 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Частина 2 статті 370 ЦК України, передбачає, що при виділенні частки з майна, що знаходиться в спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного з співвласників в праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між власниками, законом або рішенням суду. Відповідно до частини 3 статті 370 ЦК України, виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, як для частки із майна, яке перебуває у спільній частковій власності. Однак стаття 368 ЦК України визначає, що спільна сумісна власність це - спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів, належить їм на праві спільної сумісної власності (ч.1 ст. 175 Сімейного кодексу України). Якщо дитина проживає в житловому будинку (квартирі), що належить на праві приватної власності її батькам або одному з них, вона набуває право користування цим житлом (сервітут). Такий сервітут встановлюється законом, тому для його виникнення не потрібне укладення батьками та дітьми спеціального договору про користування житлом. Проте як стороною позивача так і третіми особами які заявляють самостійні вимоги щодо спірної квартири, суду не надано доказів щодо придбання майна за рахунок спільних коштів всіх членів сім`ї, а саме батьків разом з дітьми. Також в матеріалах справи не містяться належні та достатні докази, що спірна квартири придбана в результаті спільної праці батьків та дітей, або відбувались чи укладались договори/домовленості щодо конкретного поділу спірної квартири між всіма членами сім`ї. До того ж з аналізу вищезазначених законів та Положення «Про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла» чітко просліджується, що наявність дітей у молодій сім`ї, в інтересах якої отриманий кредит та укладені договори, вплинула лише умова отримання грошових коштів, а саме безвідсоткового кредиту з часткової компенсацією 25% вартості квартири, а не безумовною підставою отримання кредиту на фінансування будівництва житла. Натомість судом встановлено, що квартира [ADDRESS] придбана в результаті саме спільної праці та за спільні кошти подружжя, а тому є об`єктом права спальної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Отже судом встановлено, що спірна квартира придбана в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та за їх згодою за кредитні кошти, які використані в інтересах сім`ї для придбання житла, а отже кредитний договір в інтересах сім`ї породжує цивільні права та обов`язки для обох із подружжя. За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя та яке використане саме в інтересах сім`ї. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). У відповідності до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої-третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У справі, яка розглядається судом, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно, а саме спірну квартиру сторонами не спростована. Судом враховано, що під час судового засідання позивач та відповідачка визнали, що спірне майно сторонами було придбано в шлюбі. Разом із тим, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Для правильного вирішення справи необхідно встановити, за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу, чи не вносились особисті кошти кожного із подружжя у рахунок погашення кредитних зобов`язань. Сторони в судових засіданнях визнали, що погашення кредитних зобов`язань в інтересах сім`ї здійснюється відповідачем [PERSON] . Відповідно до Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому законом. У результаті придбання подружжям майна в кредит боргові зобов`язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір. Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям у кредит, є спільною власністю чоловіка та дружини. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, внаслідок поділу майна між подружжям, позивач окрім 1/2 спірного майна отримує і 1/2 боргових зобов`язань відповідача, що повністю кореспондується зі ст. 23 Закону України «Про іпотеку», в якій зазначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Тобто, положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. При цьому поділ спільного майна, зокрема іпотечного, не є розпорядженням ним, оскільки в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності. Із урахуванням зазначеного, перебування нерухомості в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя та не порушує прав іпотекодержателя (Постанова Верховного Суду від 08.07.2019 по справі №522/17048/15-ц та Постанова Верховного Суду від 03.06.2020 по справі №201/6412/17). Необхідно також відмітити, що наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого під час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна. Доводи щодо внесення одним із подружжя коштів у рахунок погашення кредитних зобов`язань не мають правового значення, оскільки в розумінні вимог ст. 57 СК України, спірна квартира не є особистою приватною власністю відповідача, а останній не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок позивача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів в рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника. Верховний Суд указує, що суди дійшли правильного та обґрунтованого висновку, що спірне нерухоме майно, придбане подружжям під час перебування у шлюбі та за кредитні кошти, які використані в інтересах сім`ї, підлягає поділу між ними в рівних частинах (постанова Верховного Суду від 13.02.2020 року у справі №320/3072/18 (провадження №61-5819св19). Також, Верховний Суд вважає, що в результаті поділу предмету застави, в даному випадку - іпотеки, між подружжям і фактичної зміни виду спільної власності зі спільної сумісної на спільну часткову, права заставодержателя не порушуються (постанова Верховного Суду від 15.07.2019 у справі № 521/19174/15-ц (провадження № 61-28655св18). Окрім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя сторонами та третіми особами, які заявили самостійні вимоги на предмет спору не спростовано і за відсутності належних доказів того, що майно придбане за кошти всіх членів сім`ї, таке майно вважається спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу, при цьому частки колишніх чоловіка та дружини у спірному майні є рівними. Отже, враховуючи, що спірна квартири [ADDRESS] є об`єктами спільної сумісної власності подружжя та виходячи з правил рівності часток у спільному майні, суд приходить до висновку про необхідність виділити у власність позивачці та відповідачу по 1/2 частини квартири. Таким чином позови [PERSON] і [PERSON] , які заявили самостійні вимоги на предмет спору слід залишити без задоволення, оскільки не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного та сімейного законодавства України, і тому не підлягають задоволенню. Щодо вимог про виділення позивачці у власність 1/2 частину від усіх грошових коштів, що зберігались на банківських рахунках у банках та стягнення з відповідача 1/2 частину від ycix грошових коштів з 11.10.2021 по 01.03.2021, у розмірі 83965,64грн на користь [PERSON] , суд дійшов до такого. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Так, на виконання ухвали Деснянського районного суд м. Києва від 16.08.2022 про витребування, надані відповіді, згідно яких у Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» від 06.09.2022 № 46/12-11/1/3805/3847-БТ та інформації наданої на СD-диску на день розірвання шлюбу у відповідача [PERSON] , були відкриті наступні рахунки в банку [NUMBER] дата відкриття 05.06.2019 з фактичним залишком 5123,99грн та [NUMBER] дата відкриття 14.06.2023, фактичний залишок на цьому рахунку становить 27531,78грн. З відповіді Акціонерного товариства «Альфа-Банк» від 12.09.2022 № 10825-БТ-34.2/2022 вбачається, що на рахунок [NUMBER] в період з 22.10.2020 по 22.01.2021 надходили грошові кошти з призначенням платежу «заробітна плата» на загальну суму 135275,50грн. Судом встановлено, що загальна сума грошових коштів на рахунках відкритих відповідачем в Акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України», Акціонерному товаристві «Альфа-Банк» в період з 28.04.1990 по 01.03.2021 становить 167931,27грн. Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] з жовтня 2020 року проживав окремо від сім`ї, про що неодноразово зазначала сама позивачка в своїй заяві про уточнення позовних вимог від 19.01.2023. Також як вбачається з рішення Деснянського районного суду м.Києва від 01.03.2021 про розірвання шлюбу, 07.10.2020 вже було відкрито провадження у справі, а отже суд приходить до висновку, що сторони з жовтня 2020 року вже проживали окремо, не підтримували шлюбно-сімейні відносини та не вели спільного господарства. До того ж самі сторони в судових засіданнях визнавали, що за рік до ухвалення судом рішення про розірвання шлюбу, вони проживали окремо, будь-якої спільної діяльності в інтересах сім`ї не вели. Таким чином, оскільки, грошові кошти, які були внесені/отримані на карткові рахунку відповідача, в той час, коли сторони вже проживали окремо, та обліковувалися на розрахунковому рахунку на ім`я відповідача, ці кошти не можуть бути визнані судом спільним майном подружжя, оскільки є його особистим майном, а тому не підлягають поділу. Отже позовні вимоги позивачки про виділення позивачу у власність 1/2 частину від усіх грошових коштів, що зберігались на банківських рахунках у банках та стягнення з відповідача 1/2 частину від ycix грошових коштів з 11.10.2021 по 01.03.2021, у розмірі 83965,64грн на користь [PERSON] задоволенню не підлягають. Щодо витрат на правову допомогу заявлену сторонами, суд дійшов до такого. До суду від представника позивачки [PERSON] - адвоката Романцової Т.В., надійшло до суду клопотання про розподіл судових витрат. Відповідно до якого просять покласти судові витрати на відповідача та стягнути з нього на користь позивачки правничу (правову) допомогу адвоката Толюпи О.О. в розмірі 27000,00грн та витрати на правничу (правову) допомогу Адвокатського об`єднання «АЛТЕКСА» у розмірі 92500,00грн. Від відповідача [PERSON] до суду надійшли заперечення про розподіл судових витрат, відповідно до яких останній просить відмовити в задоволенні розподілу судових витрат шляхом стягнення з нього на користь позивачки витрат на правничу (правову) допомогу адвоката Толюпи О.О. в розмірі 27000,00грн та витрати на правничу (правову) допомогу Адвокатського об`єднання «АЛТЕКСА» у розмірі 92500,00грн. Також до суду надійшло клопотання від відповідача [PERSON] про розподіл судових витрат, відповідно до якого просить стягнути на його користь з [PERSON] витрати на правничу (правову) допомогу адвоката Васильченко Г.М. у розмірі 14000,00грн. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів позивачки [PERSON] в суді здійснював адвокат Толюпа Олена Олександрівна на підставі Договору про надання правничої (правової) допомоги № 95019-2 від 28.09.2020; Заявою № 1 від 28.09.2020 до Договору № 95019-2 від 28.09.2020, Додаткової угоди від 01.04.2021 до Договору № 95019-2 від 28.09.2020, Ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії ЧК № 95036; Свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю Серії ЧК №000942, Попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат в розмірі 27000,00грн Також з матеріалів справи встановлено, що позивачкою [PERSON] адвокат Толюпа О.О., була замінена на адвоката Романцову Тетяну Володимирівну, які здійснювала її представництво в суді на підставі Свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю Серії КС № 2593, Ордеру про надання правової допомоги № б/н від 21.07.2022, який виданий Адвокатським об`єднанням «Алтекса», Договору про надання правової допомоги від 21.07.2022 укладеним з Адвокатським об`єднанням «Алтекса», Додатковою угодою № 1 до Договору про надання правової допомоги від 21.07.2022, Додатковою угодою № 2 до Договору про надання правової допомоги від 21.07.2022, Додатковою угодою № 3 до Договору про надання правової допомоги від 21.02.2023 та Звітом про надання правової допомоги, відповідно до якого перелічено перелік всіх наданих адвокатських послуг [PERSON] на загальну суму 92500,00грн. Так згідно доданих до матеріалів справи документів, судом встановлено, що представництво відповідача [PERSON] в суді, зокрема, представляла адвокат Васильченко Галина Миколаївна, на підставі Ордеру про надання правової допомоги № 21 від 19.06.2023, Свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю Серії КС № 9680/10, Договору про надання правової допомоги № 21 від 19.06.2023, Додаткової Угоди № 1 від 19.06.2023 до Договору про надання правової допомоги № 21 від 19.06.2023, Додаткової Угоди № 1/1 від 19.06.2023 до Договору про надання правової допомоги № 21 від 19.06.2023, Розрахунку № 1 суми гонорару за надану правову допомогу за Договором про надання правової допомоги № 21 від 19.06.2023, Акту виконаних робіт № 1 та квитанціями до прибуткового касового ордеру №34, 37, 39, 40, 41. Однак при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Таким чином, суд вважає, що витрати на правову допомогу, які просить стягнути позивачка в розмірі 27000,00грн за надану їй правову допомогу адвокатом Толюпою О.О. не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також суперечить принципу розподілу таких витрат, оскільки в матеріалах справи відсутній детальний опис виконаних робіт, наданий представником відповідача, з матеріалами справи вбачається відсутність співмірності з часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх необхідністю, обсягом виконаної адвокатом роботи та участю адвоката в судових засіданнях. За таких обставин суд відмовляє позивачці в задоволенні стягнення витрат в розмірі 27000,00грн за надану їй правову допомогу адвокатом Толюпою О.О. Однак, беручі до уваги, те, що рішенням суду позов частково задоволено, адвокат Романцова Т.В. від імені Адвокатського об`єднання «Алтекса» здійснювала захист позивачки в суді. Суд врахувавши складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності цих витрат та розумності їхнього розміру. Виходячи з конкретних обставин справи, а також враховуючи заперечення іншої сторони щодо обґрунтованості розміру зазначених витрат, дійшов висновку про необхідність зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до розміру в 8000,00грн витрат на професійну правничу допомогу, якавідповідає критерію розумності, встановлений їхньою дійсністю та необхідністю у цій справі. Також суд бере до уваги те, що представник відповідача, адвокат Васильченко Г.М. під час розгляду справи здійснювала представництво інтересів відповідача в суді. Адвокатом Васильченко Г.М. було здійснено належний захист прав відповідача, був затрачений час на надання правничої допомоги в судових засіданням. Виходячи з конкретних обставин справи, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до розміру в 4000,00грн витрат на професійну правничу допомогу, якавідповідає критерію розумності, встановлений їхньою дійсністю та необхідністю у цій справі. За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, позивні вимоги первинного позову задоволено судом частково, з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 5675,00грн. Разом з тим, оскільки судом відмовлено у задоволенні позову третіх осіб які заявили самостійні вимоги на предмет спору, відповідно до ст.141 ЦПК України всі судові витрати покладаються на [PERSON] та [PERSON] .

Outcome: partial