Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-20 00:00:00

Заявник генеральний директор Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради Шкробот В.В. звернувся до суду із заявою про госпіталізацію [PERSON] , [INFO] , до закладу з надання психіатричної допомоги у психіатричний стаціонар без його згоди. В обґрунтування поданої заяви покликається на те, що [PERSON] , [INFO] , 20.07.2023 був госпіталізований в КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР. Підставою для висновку про необхідність госпіталізації є відомості про поведінку [PERSON] , які надійшли від дружини [PERSON] . На підставі цих відомостей 20.07.2023 об 11 год. [PERSON] був оглянутий лікарем-психіатром [PERSON] у приймальному відділенні. Так, за наслідками цього огляду лікар-психіатр підтвердив висновок про необхідність його госпіталізації для обстеження та лікування у зв`язку з наявністю у нього тяжкого психічного розладу, який обумовлює його безпорадність і неможливість самостійно задовольнити основні життєві потреби. Також [PERSON] був оглянутий комісією лікарів-психіатрів КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР, яка підтвердила обґрунтованість рішення про госпіталізацію [PERSON] згідно\~Закону України «Про психіатричну допомогу»\~та прийшла до висновку, що лікування [PERSON] можливе лише в умовах стаціонару. Згода [PERSON] на госпіталізацію відсутня, у зв`язку із неможливістю отримати згоду на госпіталізацію, по його психічному стану. В судовому засіданні представник КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР лікар-психіатр Сотник В.О. заяву підтримав та пояснив, що [PERSON] страждає на тяжкий психічний розлад, який обумовлює його безпорадність і неможливість самостійно задовольняти основні життєві потреби. Особа, щодо якої розглядається питання, пов`язане з наданням психіатричної допомоги [PERSON] в\~судовому засіданні заперечив щодо його примусової госпіталізації. Вказав, що в силу свого похилого віку він почав забувати певні події та речі, однак усвідомлює значення своїх дій, не є безпорадним та може самостійно задовольняти свої основні життєві потреби. Дружина особи, щодо якої розглядається питання, пов`язане з наданням психіатричної допомоги [PERSON] в судовому засіданні просила задовольнити заяву про примусову госпіталізацію її чоловіка [PERSON] без його згоди. Вказала, що [PERSON] у березні цього року лікувався в умовах психіатричного стаціонару, однак таке лікування результатів не дало. На даний час [PERSON] поводить себе дивно, постійно чіпляється до неї та їх внуків, забуває, де залишав свої речі. Прокурор Житовецька О.А. в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні заяви. Зазначила, що матеріалами справи не підтверджується факт необхідності примусової госпіталізації [PERSON] у психіатричний стаціонар без його згоди, оскільки в матеріалах справи відсутні докази встановлення в [PERSON] тяжкого психічного розладу, внаслідок чого він вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, або неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність та що обстеження або лікування [PERSON] можливі лише в стаціонарних умовах. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив такі обставини: Встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає за адресою [ADDRESS] , що підтверджується копією його паспорта серії [NUMBER] , виданим Тернопільським МУ УМВС України в Тернопільській області 23.01.1997. Як вбачається із висновку комісії лікарівпсихіатрів КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР: Голови комісії Бондаренка О.М., В.о. зав. відділення [PERSON] , лікаря психіатра Сотника В.О., пацієнт [PERSON] , [INFO] , поступив в 1 психіатричне відділення КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР 20.07.2023 об 11:00 год за направленням поліклінічного відділення з приводу діагнозу: Судинна деменція, у супроводі дружини, зі слів якої стало відомо, що чоловік вже давно не має пам`яті, більше 5 років, не пам`ятає скільки має дітей, онуків, не знає як їх звати, став забувати назви предметів, не впізнає родичів, став агресивний, дратівливий, то дрімає, то багато ходить, багато їсть, ходить від вікна до вікна, від дзеркала до дзеркала, став сварливий, жадібний, не може відтворити в пам`яті плинні та недавні події, немає відчуття часу, став поводити себе неадекватно, байдужий до оточення. Анамнез життя: народився старшим із 2 дітей, освіта середня-спеціальна. Працював на ХБК, згодом на будівництві, таксував, одружений, 2 дорослих дітей, операція- видалення вузла на щитовидній залозі. ТВс, вірусний гепатит, венеричні захворювання заперечує. Спадковість не обтяжена. Хворіє на гіпертонічну хворобу. Згідно висновку лікарів-психіатрів психічний стан [PERSON] : в свідомості, грубо орієнтований в часі, просторі, вступає в мовний контакт, відповіді короткі, після тривалої паузи, на більшість запитання відповідає мені вже 73 роки, то я все забуваю. Довго думає над поставленим запитанням та інструкціями, гіпомімічний, розгублений. Мислення торпідне, сповільнене. Абстрагування, узагальнення, виключення та побудова логічних зв`язків утруднені. Інтелектуально-мнестичні функції різко знижені. Часто плутає або не може згадати багаторічні відомості, назви предметів та кольори. Математичні завдання виконує погано. Активних психотичних розладів не продукує. Планів на майбутнє не планує. Вольова реакція ослаблена. Формальність критики. Комісія прийшла до висновку, що пацієнт [PERSON] страждає на тяжкий психічний розлад внаслідок якого не спроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність, відтак згідно ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» [PERSON] потребує госпіталізації до психіатричного закладу в примусовому порядку без його усвідомленої згоди. Відповідно до вимог ст. 3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції України і складається із Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», Закону України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них. Згідно з вимогами ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Відповідно до вимог ст. 4 Закону, психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями. Підпунктом «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифікованої Верховною Радою України прийняттям Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законного затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг відповідно до процедури, встановленої законом. Відповідно до вимог ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Європейський суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання. Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України. Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07(провадження № 14-9свц18 та у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі за № 766/13565св 17; від 18 грудня 2019 року у справі за №552/5273/18). Згідно з вимогами ст. 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» у випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього\~Закону. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обгрунтування про необхідність такої госпіталізації. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали. У долученому до заяви висновку лікарів-психіатрів зазначено, що [PERSON] страждає на тяжкий психічний розлад, який обумовлює його безпорадність і неможливість самостійно задовольнити основні життєві потреби. Однак, даних про конкретний психічний розлад (хворобу), на який може страждати [PERSON] , тяжкість хвороби та характер її перебігу матеріали справи не містять, що суттєво зменшує можливості суду визначитись, щодо наявності у [PERSON] психічних розладів та що такі психічні розлади досягають рівня, що виправдовують позбавлення його волі шляхом примусової госпіталізації. Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. Суд зауважує, що сама по собі наявність висновку лікарів-психіатрів про необхідність госпіталізації та лікування [PERSON] в примусовому порядку, при відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи, є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди. Відповідно до пункту 1 принципу 16 «Примусова госпіталізація» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги, будь-яка особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу як пацієнт в примусовому порядку або вже була госпіталізована як пацієнт у добровільному порядку можуть утримувати як пацієнта в психіатричному закладі в примусовому порядку, тоді і лише тоді, коли уповноважений для цієї мети відповідно до закону кваліфікований фахівець, що працює в області психіатрії, встановить відповідно до принципу 4 (діагноз про те, що особа страждає на психічне захворювання, встановлюється відповідно до міжнародних визнаних медичних стандартів), що дана особа страждає на психічне захворювання, і визначить: а) що внаслідок цього психічного захворювання існує серйозна загроза заподіяння безпосередньої або неминучої шкоди цій особі або іншим особам; або б) що в разі особа, чи є психічне захворювання є важким, а розумові здібності - ослабленими, відмова від госпіталізації або утримання даної особи в психіатричному закладі може привести до серйозного погіршення її здоров`я або унеможливить застосування належного лікування, яке може бути проведено за умови госпіталізації до психіатричного закладу у відповідності до принципу найменш обмежувальної альтернативи. У випадку, зазначеному в підпункті b), необхідно, по можливості, проконсультуватися з другим таким фахівцем, що працює в області психіатрії. У разі проведення такої консультації госпіталізація до психіатричного закладу або утримання в ньому у примусовому порядку можуть мати місце лише за згодою другого фахівця, який працює в області психіатрії. У пункті 39 рішенні по справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що за виключенням випадків крайньої необхідності, людина не повинна позбавлятися свободи до тих пір, доки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є душевнохворою. Сама сутність того, в чому потрібно переконати компетентні державні органи - наявність психічного розладу, - вимагає об`єктивної медичної експертизи. При цьому, Європейський суд з прав людини у вказаному пункті рішення не конкретизує виду, форми чи способу проведення такої медичної експертизи, а наголошує на неухильному дотримані принципу законності дій, пов`язаних з позбавленням волі особи. Законність відповідних дій Європейський суд з прав людини пов`язує неухильним дотриманням усіх вимог процесуальних та матеріально-правових норм внутрішнього законодавства, яке повинно співпадати з принципам статті 5 пункту 1 «e» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (кожен має право на свободу та особисту недоторканність; нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг). З матеріалів справи вбачається, що направлена до суду заява про госпіталізацію не містить безумовних підстав, передбачених статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», які б давали суду право надати згоду на госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу в примусовому порядку без його усвідомленої згоди. Заявником не доведено, а судом не вбачається обставин, що свідчать про безпорадність та неспроможність [PERSON] самостійно задовільнити свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] заперечує щодо своєї госпіталізації до медичного закладу, посилаючись на те, що він усвідомлює значення своїх дій, може керувати ними, не є безпорадним та здатен самостійно задовольняти свої основні потреби життєдіяльності. Крім того, присутня в судовому засіданні прокурор Житовецька О.А. категорично заперечила проти примусової госпіталізації [PERSON] до медичного закладу без його згоди. Вказала, що в матеріалах справи відсутні докази про те, що у [PERSON] наявний тяжкий психічний розлад, який обумовлює його безпорадність і неможливість самостійно задовольняти основні життєві потреби. Суд наголошує, що стаття 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачає примусову госпіталізацію особи лише у виняткових випадках, а заявник не надав, та судом не здобуто достатніх доказів на підтвердження того, що [PERSON] страждає на тяжкий психічний розлад, який обумовлює його безпорадність і неможливість самостійно задовольняти основні життєві потреби. Європейський суд з прав людини у рішенні від 24 жовтня 1979 року у справі Winterwerp v. the Netherlands, посилається на презумпцію психічного здоров`я людини та незаконності втручання держави в її особисту свободу на підставі припущення щодо наявності психічного захворювання. Таким чином, судом не вбачається факту, що [PERSON] є безпорадним та не може самостійно задовольняти основні життєві потреби, а тому не має підстав застосувати до останнього такий захід, як примусова госпіталізація до психіатричного закладу, що відповідає положенням статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, а також практиці Європейського суду з прав людини. Аналізуючи в сукупності викладені обставини, досліджені докази та вимоги законодавства, суд приходить до переконання про відсутність передбачених законом підстав для примусової госпіталізації [PERSON] , [INFO] до психіатричного закладу, а тому в задоволенні заяви генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради Шкробота Володимира Васильовича про примусову госпіталізацію [PERSON] у\~психіатричний стаціонар\~без його\~згоди, слід відмовити.

Outcome: dismissed