Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-02 00:00:00

У грудні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Відділ реєстрації місця проживання особи Міської ради міста Кропивницького про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, просила визнати [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , та стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі. В обґрунтування поданого позову зазначено, що позивач зареєстрована та проживає у квартирі [ADDRESS] . Разом з нею у квартирі зареєстровані та проживають її діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У 2016 році без її відома та згоди у квартирі зареєструвалася її сестра - [PERSON] . Підставою такого вчинку послугувала та обставина, що у 2016 році вона дізналась про приватизацію квартири без її участі та участі її (на той час неповнолітніх) дітей, та її звернення до Кіровського районного суду м. Кіровограда з позовом, в тому числі й до [PERSON] , про скасування приватизації квартири ( справа № 404/123/17). За наслідками розгляду її позову судом першої інстанції їй було відмовлено (рішення суду від 01 березня 2019 року). В свою чергу, 16 липня 2019 року Кропивницьким апеляційним судом рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 01 березня 2019 року було скасовано та ухвалено нове, яким позов було задоволено в повному обсязі. Судом касаційної інстанції рішення апеляційного суду залишено без змін (постанова від 09 грудня 2019 року). 30 жовтня 2019 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, було внесено запис про скасування державної реєстрації прав власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] (витяг №186882842 від 30 жовтня 2019 року та №186884181 від 30 жовтня 2019 року). В рамках розгляду справи №404/123/17 було встановлено, що протягом тривалого часу, відповідач у квартирі не проживає. У довідці №484 від 23 листопада 2016 року зазначено, що у квартирі зареєстровані та проживають позивач та її діти. Згідно з актом обстеження квартири складеним у присутності депутата селищної ради та трьох свідків, її сестра (станом на 2016 рік) не проживає у квартирі 7 років. Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов, складеного представником Служби у справах дітей виконкому Кіровоградської міської ради 13 грудня 2016 року, у квартирі постійно проживали вона та її діти. Відповідно до акту про проживання/не проживання від 23 лютого 2018 року складеного за участі трьох сусідів встановлено, що з листопада 2009 року [PERSON] у квартирі не проживає, її речі у квартирі відсутні. Той факт, що протягом тривалого часу відповідач не проживає у квартирі підтверджується й актом про не проживання, складений за участі трьох сусідів у 2019 році. Зазначено, що відповідно до витягу №187487899 від 05 листопада 2019 року [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 3/50 частини домоволодіння [ADDRESS] , де вона проживає й на сьогоднішній день. Вважає, що [PERSON] втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] у зв`язку з тривалою, майже 10 років, відсутністю за місцем реєстрації, а сама реєстрація її у квартирі є незаконною. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда Іванової Н.Ю. від 17 січня 2020 року вищевказану позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда Іванової Н.Ю. від 24 січня 2020 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Відділ реєстрації місця проживання особи міської ради міста Кропивницького. 18 лютого 2020 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву. 18 лютого 2020 року відповідач [PERSON] подала до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом, просила усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення [PERSON] до квартири [ADDRESS] та зобов`язати [PERSON] надати ключі від вхідних дверей до квартири [ADDRESS] . Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 червня 2020 року залучено до участі у справі по первісному позову третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] , [PERSON] . Прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом до спільного розгляду з первісним позовом. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 березня 2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті в судовому засіданні. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позов та просили задовольнити, заперечували проти задоволення зустрічної позовної заяви. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] заперечили проти задоволення первісного позову, зустрічну позовну заяву підтримали у повному обсязі та просили задовольнити. [PERSON] додатково зазначила, що мешкала весь час на [ADDRESS] , а коли в 2020 році з чоловіком одружилась почали винаймати квартиру. У 2008 році іноді виїжджала, а потім поверталась. Зазначила, що намагалась вселитися в квартиру, однак позивач їй перешкоджає. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні вказала, що не заперечує проти задоволення первісного позову, вважає його обґрунтованим, просила у задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник Відділу реєстрації місця проживання особи міської ради міста Кропивницького в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. [PERSON] в судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином. Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення позивача та її представника, відповідача та представника відповідача, третьої особи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Відділ реєстрації місця проживання особи міської ради міста Кропивницького, [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням не підлягає задоволенню, зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом підлягає задоволенню в повному обсязі. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Кіровської ради народних депутатів № 281 від 16 червня 1988 року [PERSON] було видано ордер на житлове приміщення № 465 для сім`ї з чотирьох чоловік на право зайняття житлового приміщення жилою площею 38,05 кв.м., яке складається з трьох кімнат у ізольованій квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . У вказаному ордері також зазначено склад сім`ї наймача, а саме її дочки - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до довідки №437 від 20 жовтня 2019 року, за відомостями Виконавчого комітету Новенської селищної ради м. Кропивницький, [PERSON] , [INFO] зареєстрована в [ADDRESS] . Сім`я складається з 4 чоловік: [PERSON] - донька, [INFO] , [PERSON] - син, [INFO] , [PERSON] - сестра, [INFO] . Відповідно до акту складеного 23 лютого 2018 року та засвідченого начальником КП «Новеньке», Кандрашова Л.С. , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , склали цей акт про те, що на момент його складання в квартирі [ADDRESS] , [PERSON] , яка зареєстрована за вищевказаною адресою, в квартирі постійно відсутня та не проживає з листопада 2009 року. Ні яких її особистих речей, в тому числі одягу, меблів та інших предметів в квартирі не знаходиться. Відповідно до акту про не проживання у квартирі від 01 листопада 2019 рок, складеного [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та засвідченого головою Новенської селищної ради м. Кропивницького, [PERSON] , 1982 р.н. постійно проживає у квартирі [ADDRESS] . Крім неї у квартирі постійно проживають її донька [PERSON] та син - [PERSON] . До 2015 року у квартирі також проживала мама [PERSON] - [PERSON] . З 2015 року [PERSON] в будинку не бачили. Участі в утриманні під`їзду вона не приймає (прибирання, ремонт, тощо). У квартирі де мешкає [PERSON] речей її мами не побачили. Діти [PERSON] також підтвердили, що бабуся до них не приходить і з ними не спілкується. До 2010 року у квартирі також проживала [PERSON] , яка є сестрою [PERSON] . У 2009 році [PERSON] вийшла заміж, зніжила прізвище та виїхала з квартири. З 2010 року вони жодного разу [PERSON] в будинку не бачили. У квартирі її речей немає. Діти [PERSON] також підтвердили, що тітка до них не навідується вже давно. З дітьми не спілкується. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 01 березня 2019 року (справа №404/123/17) у задоволенні позову [PERSON] , яка також діє в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Комунального підприємства «Правник», Новенської селищної ради м. Кропивницького, Комунального підприємства «Комунальник-96» Управління житлового комунального підприємства виконкому Новенської селищної ради, третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету міської ради міста Кропивницького, Виконавчий комітет міської ради міста Кропивницького, про визнання протиправним та скасування розпорядження керівника органу приватизації, визнання протиправним та скасування свідоцтва про право власності на житло, скасування державної реєстрації, відмовлено. Постановою колегії суддів судової палати в цивільних справах Кропивницького апеляційного суду від 16 липня 2019 року рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 01 березня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов [PERSON] , яка також діє в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] задоволено. Визнано протиправним та скасовано розпорядження органу приватизації - Новенської селищної ради в м. Кіровограді № 1696 від 27 лютого 2007 року про передачу у спільну часткову власність квартири [ADDRESS] . Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на житло, а саме квартири [ADDRESS] , виданого 21 серпня 2006 року Комунальним підприємством «Правник» на ім`я [PERSON] та [PERSON] . Скасовано державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] , зареєстровану за [PERSON] та [PERSON] , внесеного державним реєстратором Обласного комунального підприємства «Кіровоградське обласне об`єднане Бюро технічної інвентаризації», реєстраційний номер 18132931, номер витягу 13861203 від 13.03.2007 року. Вирішено питання розподілу судових витрат. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року постанову Кропивницького апеляційного суду від 16 липня 2019 року залишено без змін. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона відповідача [PERSON] біля десяти років не бачила, та те, що та приїжджала не знає. Свідок [PERSON] пояснила, що проживає в будинку з 1988 року. Відповідача [PERSON] дуже давно не бачила та не знає про те, що та приходила до спірної квартири. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з статтею 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Порядок користування жилими приміщеннями у будинках державного та громадського житлового фонду регулюють положення статей 71, 72 ЖК Української РСР. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року). Застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. До такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, а також ставлення відповідача до спірного житла. Позивач та її представник в якості доказів відсутності поважних причин не проживання відповідача понад 6 місяців у спірному житловому приміщенні посилались на акти та на показання свідків по справі. Суд критично ставиться до наданих стороною позивача за первісним позовом доказів, вважає їх не достовірними. Відповідач [PERSON] зазначила, що не втратила інтерес до квартири, хотіла би в ній проживати, однак через здійсненні зі сторони позивача [PERSON] перешкоди не має на це об`єктивної можливості. Таким чином, дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, суд дійшов висновку, щодо відсутності умов для визнання [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , оскільки позивачем та її представником не доведений факт відсутності відповідача понад 6 місяців без поважних причин. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року). Умовою реалізації принципу верховенства права при вирішенні спорів, у тому числі, щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є принцип пропорційності. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. З урахуванням зазначених норм права та практики ЄСПЛ можна зробити висновок про те, що принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків. Суд зауважує, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. Подібний висновок зроблено у постанові Верховного Суд по справі № 227/1044/20 від 21.07.2021. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що стороною позивача за первісним позовом не виконані покладені на позивача обов`язки, а саме не доведені факти відсутності відповідачів понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, втрату інтересу до квартири, а тому позовні вимоги первісного позову не підлягають задоволенню. Щодо зустрічних позовних вимог, суд зазначає наступне. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки само по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав». Такий загальний захист поширюється як на власника квартири, так і на наймача. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР). Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Суд виходить з того, що вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Вищезазначене відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї є одним зі способів захисту житлових прав фізичної особи. Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Судом встановлено, що [PERSON] маючи право на проживання у житловому приміщенні, так само як і особи зазначені в ордері, у зв`язку зі вчиненням з боку [PERSON] перешкоди - позбавлена можливості вільного доступу до житла та проживання в ньому. Данні обставини підтвердила й сама [PERSON] , яка пояснила, що не пускає до квартири свою сестру, оскільки в них наявний конфлікт, а в квартирі проживають вона, дочка та син. Крім того, зазначені обставини підтвердив допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , який зазначив, що був присутній у 2020 році при обставині коли відповідач [PERSON] мала намір заселитись у спірну квартиру, просила від неї ключі у позивача, однак позивач [PERSON] їй відмовила. Відповідно до акту складеного 30 грудня 2020 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 30 січня 2020 року о 17.30 год. прийшли в квартиру [ADDRESS] для врегулювання житлового конфлікту, який виражається в тому, що [PERSON] не пускає рідну сестру [PERSON] жити у вказаній квартирі. [PERSON] , яка знаходиться в квартирі [ADDRESS] в ультимативній формі заявила, що [PERSON] не має права проживати у вказаній квартирі, оскільки приватизація квартири була скасована судом. Також, [PERSON] відмовилась надавати ключі від вхідних дверей квартири [ADDRESS] . Суд вважає, що [PERSON] набула рівних із [PERSON] прав користування спірною квартирою та не втратила право на користування квартирою у встановленому законом порядку, а [PERSON] створюються перешкоди у користуванні квартирою. Доводи про те, що [PERSON] втратила право на проживання в квартирі є безпідставними та не знайшли свого підтвердження та оскільки вона не визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідно має право проживати в спірній квартирі, де зареєстрована. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторонами не оспорюється факт існування конфлікту між ними щодо питання користування спірною квартирою. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Виходячи із змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частини 1, 2 ст. 77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Стаття 80 ЦПК України презюмує, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи встановлені судом обставини справи, вищевикладені норми матеріального та процесуального права, вислухавши доводи та пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, допитавши свідків, суд приходить до обґрунтованого висновку, що зустрічна позовна заява підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved