Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-07 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Житло-Сервіс» (далі - позивач, ТОВ «Житло-Сервіс») звернулось до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ), в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача 16 537,60 грн. заборгованості за житлово-комунальні послуги, а також покласти на відповідача витрати зі сплати судового збору. В обґрунтування позову позивач зазначає, що ТОВ «Житло-Сервіс» як обслуговуюча організація житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ) надавало власникам житлових та нежитлових приміщень будинку послуги з утримання будинку та прибудинкової території та утримання паркінгу (копія акту приймання-передачі житлових будинків від 01.03.2010 року). Відповідач є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 24.11.2004 року. 26.11.2004 року між ТОВ «Житло-Сервіс» та [PERSON] укладено договір на участь у витратах з утримання жилого будинку та прибудинкової території № 75-П, за умовами якого позивач зобов`язується надавати відповідачу послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а відповідач зобов`язалась оплачувати послуги не пізніше 10 числа місяця, що настає за розрахунковим. Позивач виконував належним чином свої обов`язки за вказаним договором, однак відповідач свої обов`язки за цим договором не виконала та не здійснила у повному обсязі оплату за спожиті житлово-комунальні послуги, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за період з 01.02.2019 року по 30.09.2021 року в розмірі 16 537,60 грн. Позивач направляв відповідачу претензію-вимогу № 266/5 від 08.07.2021 року з проханням сплатити вказану заборгованість, проте відповідач не сплатила заборгованість позивачу. Посилаючись на вказані обставини, на підставі Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст.ст. 322, 530, 610, 611, Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.11.2021 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у цивільній справі за позовом ТОВ «Житло-Сервіс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 18.03.2021 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.01.2022 року внесено виправлення в резолютивну частину ухвали Печерського районного суду м. Києва від 18.11.2021 року, вірно зазначивши дату призначення судового засідання у справі, а саме «18.03.2022 року». Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.03.2022 року відкладено розгляд справи на 03.08.2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.08.2022 року відкладено розгляд справи на 09.11.2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.11.2022 року відкладено розгляд справи на 06.03.2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.03.2022 року відкладено розгляд справи на 24.04.2023 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24.04.2023 року відкладено розгляд справи на 08.08.2023 року Представник позивача в судове засідання не з`явився; про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином; подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, позов підтримав у повному обсязі, просив задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явилась; про день, час, місце розгляду справи повідомлена належним чином; відзив на позов не подала. Згідно з ч. 8 ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Статтею 280 ЦПК України встановлено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на зазначене, суд визнав за можливе проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача та ухвалити у справі заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 24.11.2004 року. Згідно з витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва № 73635152 від 12.11.2021 року місце проживання [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . 26.11.2004 року між ТОВ «Житло-Сервіс» та [PERSON] укладено договір на участь у витратах з утримання жилого будинку та прибудинкової території № 75-П, за умовами якого позивач забезпечує обслуговування та ремонт вищевказаного житлового будинку, а також прибудинкової території, а відповідач приймає участь своїми коштами у витратах на виконання вказаних робіт, а також виконує оплату комунальних послуг за квартиру [ADDRESS] . Згідно з п. 2.2.1 цього договору на позивача покладено обов`язок у термін до 10 числа наступного місяця сплачувати позивачу вартість витрат на утримання, обслуговування та ремонт житлового будинку та прибудинкової території, комунальні платежі. На підставі акту приймання-передачі житлових будинків від 01.03.2010 року ТОВ «Житло-Сервіс» прийняло на баланс і експлуатаційно-технічне обслуговування житлові будинки з інженерно-технічними системами та мережами, у тому числі будинок за адресою: [ADDRESS]. Згідно з розрахунком заборгованості, доданим позивачем до позовної заяви, заборгованість відповідача перед позивачем за житлово-комунальні послуги за період з 01.02.2019 року по 30.09.2021 року становить 16 537,60 грн. Відповідно до ст. 10 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію. Жилі будинки і жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами на шкоду інтересам суспільства. Згідно ч. 2 ст. 24 ЖК України, житлово-експлуатаційні організації забезпечують схоронність житлового фонду і належне його використання, високий рівень обслуговування громадян, а також контролюють додержання громадянами правил користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території. За положеннями ст. 162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил (ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Пунктом 6 частини 1 статті 1 цього Закону визначено, що індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, при цьому згідно з п. 5 ч. 2 ст. 7 цього Закону споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Крім того, відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572, власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку, зобов`язаний, зокрема, оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із наведеними нормами чинного законодавства споживачі зобов`язані оплатити надані їм житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 року у справі № 6-2951цс15. Пунктом 10 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що співвласники багатоквартирного будинку зобов`язані своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги. У місті Києві тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлювалися, зокрема, розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 08.04.2016 № 206, згідно з яким нарахування відповідачу за послуги з утримання будинку та прибудинкової території проводилось позивачем за тарифом 5,81 грн. за 1 кв. м. для будинку на [ADDRESS] . Відповідно до положень ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. За приписами ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто ця стаття встановлює презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, в тому числі, з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, незалежно від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому прав володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку з утримання належного йому на праві власності майна може створювати небезпеку для третіх осіб. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 610, 612 ЦК України). За приписами ст. 525 цього Кодексу одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Аналіз наведених положень закону вказує на те, що позивач має право вимагати виконання обов`язку щодо сплати житлово-комунальних послуг як від власника квартири, так і від будь-якої іншої особи, яка зареєстрована або проживає у цій квартирі. При цьому, позивач має право вимагати виконати обов`язок зі сплати житлово-комунальних послуг разом від всіх осіб, які зареєстровані в квартирі, або від однієї особи. Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій заборгованість відповідача перед позивачем за період з 01.02.2019 року по 30.09.2021 року становить 16 537,60 грн. На час розгляду справи судом відповідач не надала даних, що свідчать про сплату вказаної заборгованості у добровільному порядку, а надані позивачем розрахунки заборгованості відповідачем не оспорюються. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За встановлених обставин, оскільки відповідач не сплачує заборгованість за спожиті послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території у добровільному порядку, сума цієї заборгованості підлягає примусовому стягненню. Розрахований позивачем розмір заборгованості відповідачем не спростований. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому, враховуючи наявність у відповідача заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, відсутність будь-яких заперечень щодо позовних вимог, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем понесені в якості судових витрат витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 270,00 грн. за подання позову до суду, що підтверджується платіжним дорученням № 5097 від 24.09.2021 року. Оскільки, суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 2 270,00 грн. у відшкодування судових витрат.

Outcome: approved