Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-01 00:00:00

13 березня 2023 року [PERSON] , через свого представника адвоката Холодова Леоніда Юрійовича звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовною заявою до Державної казначейської служби України, Державної прикордонної служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу державної влади. Ухвалою Дзержинського\~районного суду\~міста Харкова\~від 24\~березня 2023\~року прийнято\~до розгляду\~та відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до Державної казначейської служби України, Державної прикордонної служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу державної влади. Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 23 травня 2023 року закрито підготовче провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до Державної казначейської служби України, Державної прикордонної служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу державної влади. Справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні У судове засідання позивач, [PERSON] , не з`явився, про судове засідання був повідомлений своєчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Представник позивача, адвокат Холодов Леонід Юрійович, у судове засідання не з`явилася. 17 квітня 2023 року через електронний суд подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в заяві вказує, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача, Державної казначейської служби України у судове засідання повторно не з`явився, про судове засідання був повідомлений своєчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомив. 04 квітня 2023 року через електронний суд подав Відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник Відповідача, Державної прикордонної служби, [PERSON] в судове засідання не з`явився, через електронну пошту подав клопотання, в якому просив розглянути справу без участі представника Адміністрації Держприкордонслужби та відмовити в задоволенні позовних вимог. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до частини першої статті 4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів\~\~з метою забезпечення цивільних прав. Статтею 2\~ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.\~ Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. 31 жовтня 2022 року Постановою Яворівського районного суду Львівської області по справі №944/4678/22 було закрито провадження по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.185-1 КУпАП відносно [PERSON] на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. З мотивувальної частини вказаної Постанови вбачається, що згідно з протоколу про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 284402 від 09.09.2022 о 10 годині 20 хвилин 09.09.2022 в зоні здійснення прикордонного контролю в районі 548 прикордонного знаку на автододрозі А 4 поза пунктом пропуску «Краківець» територія Яворівської ОТГ Яворівського району, Львівської області, слідуючи на виїзд з України в Республіку Польща на легковому автомобілі марки «Тойота», реєстраційний номер [NUMBER] та отримавши офіційне «Рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку» відмовлявся, залишити «зону прикордонного контролю» та територію пункту пропуску, своїми діями, та розміщенням багажу створював перешкоди для виконання службових обов?язків працівниками контрольних органів і служб, обслуговуючим персоналом транспортних засобів, проходження пасажирами визначених видів контролю, чим порушив вимоги абзацу 5 пункту 2. 9 «Порядку дій посадових осіб органів охорони державного кордону Державної прикордонної служби України щодо установлення режиму в пунктах пропуску через державний кордон, здійснення контролю за його додержанням, а також організації і забезпечення взаємодії та координації контрольних органів і служб, що здійснюють різні види контролю або беруть участь у забезпеченні режиму в пунктах пропуску через державний кордон», затвердженого наказом АДПСУ від 29.08.2011 Ne 627 та вимоги абзацу З підпункту 3.6 наказу «Про режим в міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення «Краківець» та зони прикордонного контролю» затвердженою наказом начальника Львівського прикордонного загону від 31 липня 2020 року № 121-од, На мої -прикордонного нараду «Старший прикордонних нарядів в пункті. пропуску» - неодноразові законні вимоги, запищите територію пункту пропуску відповідав відмовою та не реагував на неодноразові законні вимоги щодо повернення. [PERSON] вчинив злісну непокору законному розпорядженню, а саме залишити територію пункту пропуску, чим порушив статтю 23 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» від 03.04.2003, вчинивши правопорушення, відповідальність за яке передбачено частиною 1 статті 185-КУпАП. Суд виніс Постанову, якою закрив провадження по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.185-1 КУпАП відносно [PERSON] на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, оскільки Судом встановлено, що будь-яких доказів, які б свідчили про те, що [PERSON] вчинив злісну непокору законному розпорядженню або вимозі працівнику прикордонної служби при виконанні ним службових обов?язків, пов?язаних з охороною державного кордону, суду не надано. Також не зазначені критерії відповідно до яких особа яка склала протокол прийшла до висновку самс про злісність дій [PERSON] по його непокорі й, відповідно про кваліфікацію дій за ч.1 ст. 185-10 КУпАП. Матеріали адміністративної справи, крім протоколу про адміністративне правопорушення, рапортів інспекторів прикордонної служби та їх пояснень, не містять будь-яких інших доказів, як то показів свідків, фото-відео фіксації, тощо, що не дає змоги встановити обставини справи та належним чином виконати вимоги ст. 280 КУпАП. Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 284402 від 09.09.2022, він був складений інспектором прикордонної служби 2 категорії 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « [INFO] » (тип А) відділу прикордонної служби « [INFO] » майстер-сержантом [PERSON] , який є посадовою особою [INFO] . Між сторонами виник спір, в якому позивач заявив вимогу про відшкодування шкоди у зв`язку із його незаконним притягненням до адміністративної відповідальності. Статтею 56\~Конституції України кожному гарантовано право на відшкодуванняза рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частини першої статті 16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 23\~ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті1173,1174 цього Кодексу). Статтями 2,4\~Закону України\~«Про порядок\~відшкодування шкоди,\~завданої громадянинові\~незаконними діями\~органів,\~що здійснюють\~оперативно-розшукову\~діяльність,\~органів досудового\~розслідування,\~прокуратури і\~суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18) зазначено, що: «здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. У постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21)зазначено, що: «у справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом». Разом з тим, відповідно до Положення про Адміністрацію Державної прикордонної служби України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року за №533 Адміністрація Державної прикордонної служби, України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ. Відповідно до п.9 Положення Адміністрація Держприкордонслужби в межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України та наказів МВС видає директиви, накази організаційно-розпорядчого характеру, організовує та контролює їх виконання. 3 метою організації діяльності органів охорони державного кордону Державної прикордонної служби України та відповідно до ст. 10 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», пп. 2, п.4 Положення про Адміністрашю Державної прикордонної служби України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року N533, наказом Міністерства внутрішніх справ україни від 30.11.2018 року Ne971 було затверджено Положення про орган охорони державного кордону Державної прикордонної служби України, що зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 грудня 2018 року за No1468/32920 (далі Положення ООДК). Відповідно до п.5 Розділу І Положення про ООДК, органами охорони державного кордону є прикордонний загін, окремий контрольно-пропускний пункт та авіаційна частина. Згідно п. 4 Розділу IV Положення про ООДК, орган охорони державного кордону є юридичною особою, має печатки із зображенням малого Державного Герба України і дійсним або умовним найменуванням, інші печатки та штампи, рахунки в органах Державної казначейської служби України та може мати рахунки в банках, у тому числі в іноземній валюті. Зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом спору у цій справі є стягнення моральної шкоди, завданої незаконними (на думку позивача) посадовими особами органу охорони державного кордону, a саме складанням протоколу про адміністративне правопорушення від 09.09.2022 у зв?язку із вчиненням [PERSON] адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 185-10 Оскільки орган охорони державного кордону є юридичною особою, то відповідно належним відповідачем по цій справі є [INFO] ( [ADDRESS] , код за ЄДРПОУ: 14321653), посадовою особою якого було складено протокол про адміністративне правопорушення від 09.09.2022, щодо позивача. Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі в ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦК України). Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. За приписами статті 51 ЦПК України суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України, статтею 51 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Вирішення даного спору належним чином без участі у справі належного відповідача було б прямим порушенням прав особи, яка не залучена до участі у справі у якості відповідача, і до якої мав би бути пред`явлений даний позов. Обов`язок та право визначати відповідачів, до яких пред`являється позов, покладається на позивача. Позов, для того, щоб бути задоволеним, має бути пред`явлений до належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміну неналежного відповідача здійснюють у порядку, визначеному\~ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета й підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконують під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Такий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) http://reyestr.court.gov.ua/Review/73469613. Аналогічні правові висновки містяться також у постановах Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 705/3876/18 (провадження № 61-697св20), від 19 серпня 2020 року в справі № 639/6295/16-ц (провадження № 61-36683св18), від 14 липня 2020 року в справі № 686/23977/18 (провадження № 61-17715 св 19), від 08 липня 2020 року в справі № 612/808/18 (провадження №61-15537 св 19). Отже, оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а в сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає що позов задоволенню не підлягає у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог до вказаних відповідачів. Згідно ч. 1-3 ст.12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, то судові витрати мають бути покладені по позивача. Однак, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то судовий збір покладається на державу.

Outcome: dismissed