Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про стягнення 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання в якому просив суд: стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача 3% річних в сумі 9331,02 дол. США; стягнути пропорційно з відповідачів на користь позивача судовий збір в сумі 5118,34 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 28.05.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту №11352153000 (далі - Кредитний договір), відповідно до якого банк надав кредит в сумі 80000,00 доларів США зі строком до 28.05.2018, та зі ставкою за користування кредитом в розмірі 14,5% річних. З метою забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором 28.05.2008 між банком та [PERSON] , укладено Договір поруки №206987, згідно якого відповідач [PERSON] поручився перед банком за виконання відповідачем [PERSON] зобов`язання за Кредитним договором. 28.02.2011 згідно з рішенням Голосіївського районного суду м. Києва у справі №2-1643/11 стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 103 678,31 дол. США. 15.01.2013 ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва у справі №2-1643/11 замінено вибулу сторону виконавчих проваджень - стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на правонаступника ПАТ «Дельта Банк» відносно відповідачів [PERSON] , [PERSON] 24.05.2019 між ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» укладено Договір №1436/К купівлі-продажу майнових прав, відповідно до п. п. 1.1. якого Продавець - ПАТ «Дельта Банк» передає у власність Покупцеві - ТОВ «ФК «Гефест» права вимоги, які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому, зокрема право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, які виникли за укладеними договорами та/або на інших підставах наведених у Додатку №1 до цього Договору. Додаток №1 до Договору №1436/К купівлі-продажу майнових прав від 24.05.2019 містить інформацію про передачу прав вимоги до [PERSON] , що виникли на підставі договору про надання споживчого кредиту №11352153000 від 28.05.2008 та до [PERSON] , що виникли на підставі договору поруки №206987 від 28.05.2008. 24.07.2020 ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва у справі №2-1643/11 замінено стягувача з ПАТ «Дельта Банк» на правонаступника ТОВ «ФК «Гефест» у справі №2-1643/11 про стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON] , [PERSON] . Станом на дату подачі позову, вищезазначене рішення суду про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором, не виконано. За порушення зобов`язання з повернення кредиту в сумі 103 678,31 дол. США за період з 01.03.2020 по 01.03.2022 позивачем нараховано 3% річних в сумі 9331,02 дол. США. На підставі зазначеного позивач просить про задоволення позову. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 05.04.2023 відкрито спрощене позовне провадження у справі. У встановлений ухвалою строк від відповідачів відзив на позовну заяву не надійшов. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 28.05.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту №11352153000 (далі - Кредитний договір), відповідно до якого банк надав кредит в сумі 80000,00 доларів США зі строком до 28.05.2018, та зі ставкою за користування кредитом в розмірі 14,5% річних. З метою забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором 28.05.2008 між банком та [PERSON] , укладено Договір поруки №206987, згідно якого відповідач [PERSON] поручився перед банком за виконання відповідачем [PERSON] зобов`язання за Кредитним договором. 28.02.2011 згідно з рішенням Голосіївського районного суду м. Києва у справі №2-1643/11 стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 103 678,31 дол. США. 15.01.2013 ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва у справі №2-1643/11 замінено вибулу сторону виконавчих проваджень - стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на правонаступника ПАТ «Дельта Банк» відносно відповідачів [PERSON] , [PERSON] 24.05.2019 між ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» укладено Договір №1436/К купівлі-продажу майнових прав, відповідно до п. п. 1.1. якого Продавець - ПАТ «Дельта Банк» передає у власність Покупцеві - ТОВ «ФК «Гефест» права вимоги, які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому, зокрема право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, які виникли за укладеними договорами та/або на інших підставах наведених у Додатку №1 до цього Договору. Право вимоги вважаються переданими Покупцю з моменту підписання цього договору (п.1.3. Договору). Додаток №1 до Договору №1436/К купівлі-продажу майнових прав від 24.05.2019 містить інформацію про передачу прав вимоги до [PERSON] , що виникли на підставі договору про надання споживчого кредиту №11352153000 від 28.05.2008 та до [PERSON] , що виникли на підставі договору поруки №206987 від 28.05.2008, а також містить суму заборгованості, яку ПАТ «Дельта Банк» відступив ТОВ «ФК «Гефест», а саме 5 483 351,40 грн, з яких: кредит - 2 065 913,69 грн; відсотки - 3 417 437,71 грн. 24.07.2020 ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва у справі №2-1643/11 замінено стягувача з ПАТ «Дельта Банк» на правонаступника ТОВ «ФК «Гефест» у справі №2-1643/11 про стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON] , [PERSON] . Станом на дату подачі позову, вищезазначене рішення суду про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором, не виконано. Доказів зворотного в ході розгляду справи відповідачами до суду подано не було. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредиторові від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримані компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору (статті 519, 612, 625 ЦК України). Відповідно до вимог ст.ст.611, 612 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Постановою Великої Палати Верховного Суду 16.01.2019р. у справі №373/2054/16-ц встановлено наступне «У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Відповідно до правового висновку постанови Верховного Суду України від 15.11.2010 у справі № 3-11гс10, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання. Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 16 травня 2018 р у справі № 14-16цс18 (№ 686/21962/15-ц). За таких обставин, обґрунтованими є доводи позову щодо періоду нарахування 3 % річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання. Позивачем було надано розрахунок 3 % річних (ст. 625 ЦК) за порушення зобов`язання з повернення кредиту, що зафіксовано в рішенні суду, в розмірі 103 678,31 дол. США за останні 3 роки до звернення до суду з даним позовом, згідно якого: за період з 01.03.2020 по 02.03.2021 - 3% річних становить 3110,34 дол. США; за період з 01.03.2021 по 02.03.2022 - 3% річних становить 3110,34 дол. США; за період з 01.03.2022 по 02.03.2023 - 3% річних становить 3110,34 дол. США, а всього за весь вказаний період - 9 331,02 дол. США. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. З урахуванням задоволення позову, з відповідачів в рівних частинах на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 5118,34 грн.

Outcome: approved