Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-24 00:00:00

29 травня 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій, посилаючись на статті 104-105, 110, 112 СК України, просила розірвати шлюб між нею та [PERSON] , зареєстрований 09 жовтня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції Київської області, актовий запис № 142. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка перебуває з відповідачем у шлюбі, зареєстрованому 09 жовтня 2010 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції Київської області, актовий запис № 109. Під час шлюбу в них народився син [PERSON] , [INFO] , батьком якого є відповідач. Причиною звернення позивачки до суду з цим позовом стало те, що в силу психологічної несумісності характерів нормальні сімейні стосунки з відповідачем так і не склалися. Як виявилося з часом, у кожного з них різні погляди на сімейне життя, права та обов`язки подружжя. Між сторонами часто виникали сварки, під час яких відповідач неодноразово застосовував до неї фізичну силу. Саме неадекватна поведінка чоловіка стала причиною того, що між ними зникло почуття любові та поваги один до одного. Будь-які спроби примиритися не дали бажаних результатів. Все це призвело до того, що вже майже три роки сторони припинили шлюбні стосунки та проживають окремо, не ведуть спільне господарство, у кожного свій окремий бюджет. Фактично їхня сім`я розпалася та існує формально. Подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, яка категорично налаштована і не буде поновлювати шлюбні відносини з відповідачем, тому просила не надавати їм строк на примирення. Син залишається проживати разом з позивачкою, яка жодним чином не чинить відповідачу перешкод у спілкуванні з дитиною, хоча він взагалі не цікавиться життям сина та не надає допомоги на його утримання протягом останніх п`яти місяців, тому вона звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів. На даний час між сторонами відсутній спір щодо поділу майна, набутого у шлюбі. Ухвалою судді від 05 червня 2023 року після виконання вимог, передбачених частиною 6 статті 187 ЦПК України, відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 03 липня 2023 року. Ухвалою суду від 03 липня 2023 року судове засідання було відкладено на 25 липня 2023 року на підставі частини четвертої статті 223 ЦПК України. Позивачка [PERSON] у призначене судове засідання не прибула, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином. У матеріалах справи знаходиться її заява, в якій вона просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, проти ухвалення судом заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] у призначене судове засідання повторно не прибув, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надав. Заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не направив. Відзив на позов до суду не подав. За наявності умов, передбачених статтями 280-282 ЦПК України, відповідно до ухвали суду від 25 липня 2023 року суд ухвалив заочне рішення у справі. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що узгоджується з положенням частини другої статті 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. З матеріалів справи судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 09 жовтня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції Київської області, копія якого долучена до матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 09 жовтня 2010 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції Київської області, про що 09 жовтня 2010 року складено відповідний актовий запис за № 142. Після державної реєстрації шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку [PERSON] , дружині [PERSON] (а.с. 10). Під час шлюбу в них народився син [PERSON] , [INFO] , батьком якого є відповідач, матір`ю - позивачка, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 25 травня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції у Київській області, копія якого знаходиться в матеріалах справи (а.с. 11). Згідно з витягами з реєстру Славутицької територіальної громади від 25.05.2023, отриманими за запитом виконавчого комітету Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області, позивачка [PERSON] та спільний син сторін [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , з 24.06.2019 (а.с.12-13). Як убачається із змісту позовної заяви, причиною звернення позивачки до суду з цим позовом стало те, що в силу психологічної несумісності характерів нормальні сімейні стосунки з відповідачем так і не склалися, у кожного з них різні погляди на сімейне життя, права та обов`язки подружжя. Через непорозуміння та систематичні сварки між сторонами зникло почуття любові та повага один до одного, будь-які спроби примиритися не дали бажаних результатів, тому вже майже як три роки сторони припинили шлюбні стосунки та проживають окремо, не ведуть спільне господарство, у кожного свій окремий бюджет. Фактично їхня сім`я розпалася та існує формально. Подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, яка категорично налаштована на розлучення і не буде поновлювати шлюбні відносини з відповідачем, тому просила не надавати строк для примирення. Відповідно до статті 51 Конституції України, частини першої статті 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Зі статті 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) вбачається, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. За змістом частини другої статті 18, статті 51, частини третьої статті 56, частини першої статті 110 СК України дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення ( частина 2 статті 112 СК України). Судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання. Примирення між подружжям та збереження сім`ї неможливе. За таких обставин суд дійшов до висновку, що сім`я розпалася остаточно, а шлюб існує формально, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки. Як вбачається зі змісту позовної заяви, спільний син сторін [PERSON] , [INFO] , після розірвання шлюбу залишається проживати разом з позивачкою, яка не буде чинити перешкоди у спілкуванні відповідача з дитиною та його участі у її вихованні. Питання щодо матеріального утримання дитини позивачка вирішує в судовому порядку шляхом звернення до суду із заявою про стягнення з відповідача аліментів. На даний час між сторонами відсутній спір щодо поділу майна, набутого у шлюбі. Ураховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених частиною другою статті 110 СК України, суд вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не суперечать закону та не порушують права інших осіб. Відповідно до статті 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивачка просила у позовній заяві залишити їй після розірвання шлюбу прізвище [PERSON] . Під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати (пункт 6 частини першої статті 264 ЦПК України). Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України). Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Позивачка при поданні позову сплатила судовий збір у сумі 1073 гривень 60 копійок, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки АТ КБ «ПриватБанк» №0.0.3021389096.1 від 29.05.2023 (а.с.2). Вказана сума судового збору зарахована до спеціального фонду державного бюджету України (а.с.1.). За таких обставин за правилами статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки належить стягнути судовий збір у сумі 1073 гривні 60 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved