Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] , представництво інтересів, якої здійснює адвокат Пацула В.О. звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що відповідачі, які є односельчанами позивачки та проживають з останньою на одній вулиці в с.Крогулець Гусятинського (теперішнього-Чортківського) району, 03 березня 2020 року звернулися до голови Васильковецької сільської ради з письмовою заявою, в якій у формі наклепу вказали неправдиві відомості про поведінку позивачки. Зокрема, у вищевказаній заяві зазначили, що [PERSON] : «..., як мати трьох дітей, яка зневажливо та зверхньо ставиться до своїх дітей. Не приділяє їм достатньо часу для виховання, недостатньо доглядає за ними, веде аморальний спосіб життя,… постійно займається місцевими інтригами, конфліктує з ким тільки можна, а життя власних дітей її не цікавить»; «…зловживає алкогольними напоями, за якими постійно відправляє в магазин свого сина [PERSON] , який в продавців під різними вигадками, проханнями та по записках мами Ліди, випрошує продати йому алкогольні напої»; «…сусіди неодноразово бачать, як в домогосподарстві [PERSON] проходять п`янки, лайки, і при цьому присутні діти». Тобто у даній заяві відповідачі акцентували на тому, що позивачка не займається вихованням дітей, веде аморальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, конфліктує з односельчанами та просили вжити всі необхідні заходи для покращення життя дітей в сім`ї. Вказана заява відповідачів стала предметом розгляду створеної Васильковецькою сільською радою комісії, яка провела перевірку фактів наведених у заяві, опитала жителів с.Крогулець, дирекцію та працівників ЗОШ І-ІІ ступенів, працівників ЗДО «Ромашка», працівника магазину «Продукти» с. Крогулець із вищевказаного приводу та встановила, що в результаті проведеної перевірки жоден із трьох наведених у заяві відповідачів фактів комісією встановлені не були. Вказане підтверджується актом від 19 березня 2020 року. Вважає, що поширена інформація є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності, так як згідно акту комісії Васильковецької сільської ради від 19 березня 2020 року викладені відповідачами у заяві факти не були встановлені комісією. Також, 03 березня 2020 року відповідачі прийшли із колективним зверненням до голови Гусятинської райдержадміністрації Галябарди Н.В. , у якому завідомо неправдиво зазначили, що стурбовані поведінкою своєї односельчанки, брехливо звинуватили її у байдужості по відношенню до виховання своїх дітей, навели видумані факти неадекватної поведінки матері та просили вжити заходів для покращення умов проживання неповнолітніх дітей у цій сім`ї. Вказана інформація була розміщена на офіційному сайті райдержадміністрації і таким чином була доведена до широкого кола осіб. Вважає, що умисно, поширивши таку недостовірну інформацію про позивачку, відповідачі створили негативну соціальну оцінку особи позивачки в очах керівництва Гусятинської райдержадміністрації та інших осіб, яким по мірі виконання їх посадових обов`язків стало відомо про надумані, брехливі факти її негідної поведінки, чим посягнули на її честь та гідність. Вказав, що поширена відповідачами інформація щодо позивачки має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про неналежне виховання та догляд її малолітніх дітей, порушення нею загальновизнаних правил співжиття, зловживання алкогольними напоями, порушення прийнятих у суспільстві вимог та принципів моралі та, що порушує її немайнові права на честь та гідність. Крім того зазначив, що поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідачів до позивачки, що в свою чергу впливає на зниження цінності її особи. Також, поширенням вказаної інформації, відповідачі створили негативну соціальну оцінку особи позивачки в очах оточуючих, а саме односельчан, працівників органу місцевого самоврядування, дирекції та працівників ЗОШ І-ІІ ступенів, працівників ЗДО «Ромашка», працівника магазину «Продукти» с. Крогулець, керівництва Гусятинської райдержадміністрації та інших осіб, яким по мірі виконання їх посадових обов`язків стало відомо про надумані, брехливі факти негідної поведінки позивачки, а також до відома доволі широкого кола осіб, які прочитали відповідні публікації в мережі інтернет. Вважає, що поширивши недостовірну інформацію щодо позивачки, відповідачами завдано шкоди її немайновим інтересам, порушивши її гідність та честь. Також вважає, що такі дії відповідачів призводять до того, що позивачка постійно знаходиться у стресовому стані, переживає за особисту безпеку та безпеку своїх малолітніх дітей. Позивачка, являючись особою добропорядною, змушена терпіти сором при появі в громадських місцях, при спілкуванні із знайомими, навіть друзями безпричинно виправдовуватись, що спричиняє їй істотну шкоду. Відповідачі своїми умисними діями, які виразились у складанні завідомо неправдивих звернень, що мають ознаку наклепу, спричинили позивачці моральну шкоду. Посилаючись на наведене та те, що така інформація є недостовірною та порочить честь, гідність позивачки, просить позов задовольнити. Визнати недостовірною та такою, що порушує права позивачки [PERSON] на повагу до її честі та гідності, інформацію, викладену у письмовій заяві, яка зареєстрова у Васильковецькій сільській раді за № 60 від 03 березня 2020 року, в якій [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] та [PERSON] було доведено до відома голови ради про поведінку [PERSON] , а саме, таку розповсюджену інформацію: «..., як мати трьох дітей, яка зневажливо та зверхньо ставиться до своїх дітей. Не приділяє їм достатньо часу для виховання, недостатньо доглядає за ними, веде аморальний спосіб життя, постійно займається місцевими інтригами, конфліктує з ким тільки можна, а життя власних дітей її не цікавить»; «... зловживає алкогольними напоями, за якими постійно відправляє в магазин свого сина [PERSON] , який в продавців під різними вигадками, проханнями та по записках мами Ліди, випрошує продати йому алкогольні напої»; «…сусіди вулиці неодноразово бачать, як в домогосподарстві [PERSON] проходять п`янки, лайки, а при цьому присутні діти». Стягнути з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 50000 гривень у рівних долях із кожного за розповсюдження недостовірної інформації. Позивачка та її представник у судовому засіданні 17.09.2021 року позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та просили його задовольнити. Позивачка також вказала, що вона та її діти переживає великий страх. Діти бояться ходити до магазину, вийти на подвір`я. Ще одним доказом протиправної поведінки відповідачів [PERSON] та [PERSON] , який засвідчує факт неодноразового цькування позивачки, які викликають у неї душевні страждання та побоювання за безпеку і здоров`я її та її малолітніх дітей є факт, що 17 лютого 2020 року, коли позивач разом із молодшою дочкою поверталися із дитячого садка, то їх зустріли [PERSON] та [PERSON] , які перешкоджали їм пройти до свого домогосподарства. У подальшому, позивачка, намагаючись пройти, відштовхнула [PERSON] , яка зачепила дочку позивачки і та впала на землю, а [PERSON] знімала відео на телефон без згоди позивачки на це. 20 лютого 2020 року позивачка звернулася до голови Васильковецької сільської ради із заявою про вжиття заходів щодо вищевказаних неправомірних дій [PERSON] та [PERSON] .. За результатами розгляду заяви позивачки комісією Васильковецької сільської ради 19 березня 2020 року рекомендовано [PERSON] звернутися за допомогою з метою захисту до правоохоронних органів. У зв`язку з пережитою ситуацією, в неї погіршився стан здоров`я. Вона зверталася до сімейного лікаря з приводу поганого стану здоров`я. Проте, документів на підтвердження звернення до лікаря немає. Зазначила, що відповідачка [PERSON] , являється хресною мамою однієї із її дітей, всі інші відповідачі - її сусіди. Завдана моральна шкода полягає в тому, що в результаті розгляду заяви відповідачів у Васильковецькій сільській раді, а також заяви [PERSON] та [PERSON] у Гусятинській райдержадміністрації, вона та її діти постраждали від того, що до них приїхала комісія в складі 12 осіб і одного поліцейського. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоч належним чином були повідомленні про день, час, місце розгляду справи. Заяв про неможливість явки в судове засідання до суду не подавали. Представник відповідачів адвокат Пасічник А.З. у судовому засіданні 17.09.2021 року позовних вимог не визнав та посилаючись на положення ст.34 Конституції України, закону України «Про інформацію», постанову Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», постанову Верховного Суду від 03.07.2019 року №298/890/15-ц, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Також вказав, що відповідачі не вчиняли жодних незаконних дій, направлених на поширення будь-якої інформації щодо позивачки, а звернулися до Васильковецької сільської ради як до уповноваженого органу у встановленому законом порядку із повідомленням про недбале ставлення позивачки як матері до виконання своїх батьківських обов`язків відносно її неповнолітніх дітей. Вважає, що жодна свідома людина не має права мовчати, коли мова йде про дітей. Притягнення до відповідальності особи за повідомлення про протиправні дії, навіть якщо вони не знайдуть свого підтвердження призведе до неспроможності інституту звернення громадян, що є недопустимим у демократичному суспільстві. Зазначив, що відповідачі оцінили поведінку позивачки як таку, що порушує певним чином права дітей і батьківські обов`язки і звернулись із заявою, у якій висловили своє бачення, яке мало характер оціночних суджень. Крім того, зазначив, що позивачкою не доведено того, що її заподіяно моральну шкоду і в чому вона полягає. Розмір шкоди не обґрунтований. Свідок [PERSON] , який працює заступником сільського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, у судовому засіданні вказав, що 03.03. 2020 року до Васильковецької сільської ради із заявою з приводу неналежної поведінки [PERSON] відносно її дітей звернулися [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. З розгляду вищевказаної заяви у раді було створено комісію, головою якої був він. Вказав, що фактів, які були наведені у заяві відповідачів, не було підтверджено. Вважає, що ці заяви були написані з метою дискримінації [PERSON] , оскільки у заяві майже зобов`язували комісію прийняти рішення, яке вони хотіли. Комісією за результатами розгляду заяви не встановлювалося факту, що це завідомо неправдиві відомості, наклеп, оскільки комісії це не було потрібно. Вважає, що відповідачі правильно вчинили відносно [PERSON] , тобто, вони мали право звернутися із заявою як громадяни України до органу місцевого самоврядування. Він не може стверджувати, що дані вказані у заяві відповідачів є неправдивими. Під час розгляду комісією зазначеної вище заяви, з метою її перевірки опитувалися позивачка, їх сусіди, працівники дитячого садка, школи, власник магазину [PERSON] . Після завершення комісією розгляду заяви, відповідачі визнали той факт і шукали виходу щодо врегулювання питання мирним шляхом з позивачкою. Свідок [PERSON] , який працює сільським головою Васильковецької сільської ради, у судовому засіданні вказав, що до 03.03.2020 року заяв щодо аморальної поведінки [PERSON] , неналежного виховання останньою дітей до сільської ради не поступало. Свідок [PERSON] , яка працює завідувачем сектору культури, туризму, сім`ї, молоді та спорту Васильковецької сільської ради, у судовому засіданні вказала, що вона була членом створеної комісії з розгляду заяви стосовно [PERSON] .. За результатами розгляду даної заяви було складено акт. В ході розгляду заяви було встановлено, що [PERSON] як мати неповнолітніх дітей належним чином виконує свої батьківські обов`язки. Під час перевірки заяви, яка проводилася біля домогосподарства позивачки, було багато присутніх жителів с. Крогулець. Факти, наведені у заяві комісією при розгляді заяви не підтвердженні. Також вказала, що крім позивачки були також опитані сусіди позивачки, вчителі. Свідок [PERSON] , яка працює начальником відділу освіти Васильковецької сільської ради ОТГ, у судовому засіданні дала аналогічні пояснення поясненням свідка [PERSON] .. Свідок [PERSON] , який працює з 24.11.2020 року старостою с. Крогулець, у судовому засіданні вказав, що він є жителем с. Крогулець і про факт аморальної поведінки [PERSON] не може нічого підтвердити, оскільки такого ніколи не чув. Судом встановлено наступні факти, що [INFO] жителі с.Крогулець Гусятинського (теперішнього-Чортківського) району Тернопільської області [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися із письмовою заявою до голови Васильковецької сільської ради об`єднаної територіальної громади Гусятинського (теперішнього-Чортківського) району Тернопільській області, наступного змісту: «Ми, нижче підписані жителі [ADDRESS] , сусіди [PERSON] , хочемо довести Вас до відома про поведінку [PERSON] , як мати трьох дітей, яка зневажливо та зверхньо ставиться до своїх дітей. Не приділяє їм достатньо часу для виховання, недостатньо доглядає за ними, веде аморальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, за якими постійно відправляє в магазин свого сина [PERSON] , який в продавців під різними вигадками, проханнями та по записках мами [PERSON] , випрошує продати йому алкогольні напої, постійно займається місцевими інтригами, конфліктує з ким тільки можна, а життя власних дітей її не цікавить, сусіди неодноразово бачать, як в домогосподарстві [PERSON] проходять п`янки, лайки, і при цьому присутні діти. Просимо Вас вжити всі необхідні заходи для покращення життя дітей в цій сім`ї». Відповідачі є сусідами позивачки, а відповідачка [PERSON] -хресною мамою однієї з дітей позивачки. Розпорядженням голови Васильковецької сільської ради від 03 березня 2020 року № 22-од (Т.1 а.с.19,20) створено комісію з розгляду вищевказаної заяви, яку зобов`язано скласти акт за результатами розгляду, обставин викладених у заяві. Комісією з розгляду вищевказаної заяви проведено перевірку фактів, наведених заявниками, опитано жителів с.Крогулець, дирекцію та працівників ЗОШ І-ІІ с. Крогулець, працівників ЗДО «Ромашка» с.Крогулець, працівників магазину «Продукти» с. Крогулець. Дані обставини стверджуються актом комісії від19 березня 2020 року та заявами жителів с. Крогулець [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] від 06 березня 2020 року, [PERSON] від 09 березня 2020 року, директора ЗДО «Ромашка» [PERSON] , працівника магазину «Продукти» [PERSON] від 12 березня 2020 року адресованих голові вищезгаданої комісії. У результаті проведеної перевірки, жоден із наведених у заяві фактів комісією встановлені не були. Комісією вирішено: «З метою припинення конфлікту рекомендувати сторонам провести переговори та вжити відповідні заходи для подальшого вирішення даної ситуації . У разі, якщо на думку сторін відбулося порушення їх честі, гідності та ділової репутації, рекомендувати подальше вирішення конфліктної ситуації у судовому порядку» (Т.1 а.с.21-25,26-45). Як вбачається із копії заяви [PERSON] від 20 лютого 2020 року (Т.1 а.с.45) остання просить вжити заходів щодо неправомірних дій з боку жителів с. Крогулець - [PERSON] , [PERSON] у зв`язку з тим, що вони її переслідують та погрожують її дітям. Вказала, що 17 лютого 2020 року, коли вона поверталася з дитиною з дитячого садка, то [PERSON] та [PERSON] , зустрівши її біля дому, перешкоджали її пройти додому. Коли вона хотіла пройти додому, вона відштовхнула [PERSON] , а остання зачепила її дитину і донька впала. [PERSON] в той момент проводила відеозйомку на телефон. Розпорядженням голови Васильковецької сільської ради від 28 лютого 2020 року № 20-од (Т.1 а.с.46,47) створено комісію з розгляду вищевказаної заяви, яку зобов`язано скласти акт за результатами розгляду, обставин викладених у заяві. Згідно копії акту вищевказаної комісії від 19 березня 2020 року комісією вирішено: «У зв`язку з побоюваннями заявника щодо власної безпеки та погрозами в її адресу рекомендувати [PERSON] звернутися за допомогою для її захисту до правоохоронних органів». Як вбачається із копій довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку осіб № 596, виданої Васильковецькою сільською радою 23.07.2020 року та свідоцтв про народження дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] позивачка (Т.1 а.с.11-14) [PERSON] є матір`ю вказаних дітей, які зареєстровані разом з нею в будинку [ADDRESS] . Суд, заслухавши позивачку, її представника, представника відповідачів, допитаних свідків, дослідивши письмові докази по справі, вважає що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно з частиною першою статті 28, частиною четвертою статті 32 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. За змістом частини першої статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Статтями 15, 275 ЦК України передбачено право особи на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Статтею 201 Цивільного кодексу України передбачено, що честь, гідність є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Частиною другою статті 302 ЦК України на особу, яка поширює інформацію, покладено обов`язок переконатися в її достовірності. Відповідно до вимог ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. За положеннями статей 270, 297 ЦК України окремим видом особистих немайнових прав є право на повагу до гідності та честі. Кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист честі, гідності та ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1 (далі - Постанова Пленуму ВСУ) при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Верховний суд України у п.18 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного суду України роз`яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Таке право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За практикою Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. У свою чергу національна влада може втрутитися у процес реалізації норми статті 10 Конвенції, якщо, зокрема, це передбачено законом, направлено на захист репутації або інших прав осіб і є необхідним у демократичному суспільстві. Суди при вирішенні справ про захист гідності, честі повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Чинне законодавство України не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Крім того, у пункті 19 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист честі, гідності та ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1 роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Положеннями статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. В рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19. Із роз`яснень, викладених в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вбачається, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Відтак, враховуючи вищенаведене, суд, при визнанні поширеної інформацію недостовірною, бере до уваги відсутність достатнього балансу для необхідності втручання суду у процес реалізації особою права на свободу вираження поглядів. Так, особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції. Враховуючи, що відповідачі у своєму зверненні до органу місцевого самоврядування просили провести перевірку вказаних ними фактів та вжити необхідні заходи для покращення життя дітей [PERSON] , вони реалізувавши своє право на звернення. Зі змісту звернення вбачається, що відповідачі звернувся до Васильковецької сільської ради об`єднаної територіальної громади із заявою про неналежну поведінку позивачки відносно її неповнолітніх дітей, як до компетентного органу, який уповноважений провести таку перевірку, тому суд вважає, що відсутні підстави для визнання недостовірною та такою, що принижує честь і гідність позивачки. Враховуючи обставини справи, вищенаведені вимоги закону, суд вважає, що в даному випадку мала місце реалізація відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] їх конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Згідно статті 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Наведені у ч.1 статті 277 та ст.280 ЦК України способи захисту є самостійними способами правового захисту, закон не передбачає похідного характеру вимоги щодо відшкодування моральної шкоди та не обумовлює стягнення моральної шкоди вирішенням судом питання щодо спростування недостовірної інформації. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи. Відповідно до ч.1 статті 1167ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Враховуючи, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про визнання інформації недостовірною, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення моральної шкоди. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно із ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Посилання сторони позивача на те, що 03 березня 2020 року відповідачі звернулися із неправдивим колективним зверненням до голови Гусятинської райдержадміністрації Галябарди Н.В. про неналежну поведінку [PERSON] відносно своїх неповнолітніх дітей, і вказана інформація була висвітлена на офіційному сайті Гусятинської райдержадміністрації і таким чином була доведена до широкого кола осіб, суд не приймає до уваги, вважає їх безпідставними, оскільки вони жодними належними доказами не підтвердженні. Пояснення свідка [PERSON] у судовому засідання в частині того, що у мережі «фейсбук» головою Гусятинської райдержадміністрації була висвітлена інформація про те, що на прийом до голови Гусятинської райдержадміністрації звернулися односельчани [PERSON] з приводу неналежного догляду останньою за своїми дітьми, суд також не приймає до уваги, оскільки вони є голослівними і будь-якими іншими належними доказами не підтвердженні. Крім того, стороною позивача не подано доказів того, що саме вищевказана інформація відносно [PERSON] була висвітлена в мережі «фейсбук» саме відповідачами по справі. Твердження сторони позивача про те, що відповідачі своїми умисними діями, які виразились у складанні завідомо неправдивих звернень, мають ознаку наклепу, суд вважає безпідставним, оскільки доказів на підтвердження звернення позивачки до правоохоронних органів з приводу притягнення відповідачів до кримінальної відповідальності за наклеп відносно неї та прийнятого з цього приводу рішення, останньою до суду не подано та в судовому засіданні не здобуто. Відповідно до ч.4 ст.77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не приймає посилання позивачки як доказ протиправної поведінки відповідачів [PERSON] та [PERSON] , які викликають у неї душевні страждання та побоювання за безпеку і здоров`я її та малолітніх дітей на той факт, що 17 лютого 2020 року, коли позивачка разом із молодшою дочкою поверталися із дитячого садка, то їх зустріли [PERSON] та [PERSON] , які перешкоджали їм пройти до свого домогосподарства. У подальшому, позивачка, намагаючись пройти, відштовхнула [PERSON] , яка зачепила дочку позивачки і та впала на землю, а [PERSON] знімала відео на телефон без згоди позивачки на це, оскільки ці обставини, а також заява [PERSON] від 20 лютого 2020 року (Т.1 а.с.45), розпорядження голови Васильковецької сільської ради від 28 лютого 2020 року № 20-од (Т.1 а.с.46,47), яким створено комісію з розгляду вищевказаної заяви, акт вищевказаної комісії від 19 березня 2020 року не стосуються предмету спору. Будь-яких інших доказів позивачкою не наведено. Відповідно до частин 1 та 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи, що позов не підлягає задоволенню, суд вважає, що судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного, ст.ст. 28,32, 34, 39, 40, 68 Конституції України, ст.ст. 270, 275, 277, 297, 299, 302 ЦК України, ст.30 Закону України «Про інформацію», Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,

Outcome: dismissed