Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-23 00:00:00

Комунальне підприємство Одеської міської ради «Одесміськелектротранс» звернулось до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій просить стягнути з [PERSON] на користь КП «Одесміськелектротранс» 20238,22 гривень завданої майнової шкоди. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що постановою Приморського районного суду м. Одеси від 16 січня 2017 року у справі №522/25787/16 [PERSON] визнано винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, яка трапилась 16 грудня 2016 року о 19 год. 10 хв. [PERSON] , працюючи водієм трамваю КП «Одесміськелектротранс», в м. Одесі по вул. Фонтанській, буд. 47, керуючи трамваєм б/н [NUMBER] , не врахував дорожньої обстановки, у результаті чого зійшов з рейок та скоїв наїзд на автомобіль «КІА Sportage», держаний номер [NUMBER] , власником якого є [PERSON] . Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2019 року по справі № 522/7007/17 позовні вимоги потерпілої в результаті ДТП сторони, а саме [PERSON] , були задоволені частково та з Комунального підприємства «Одесміськелектротранс» було стягнуто матеріальну шкоду у розмірі 75933,23 гривні, витрати за проведення експертизи у розмірі 1500,00 гривень, та судовий збір у розмірі 766,30 гривень. На підставі виконавчого провадження ВП № 62023789, відкритого 13 травня 2020 року у Першому Приморському відділі ДВС м. Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), та виконавчого провадження ВП № 62023435, відкритого 13 травня 2020 року у Першому Приморському відділі ДВС м. Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) КП «Одесміськелектротранс» було сплачено 14 травня 2020 року грошові кошти у сумі 85445,55 гривень та 1111,93 гривень, на виконання вищевказаного рішення суду, а всього 86557,48 гривень. Отже, КП «Одесміськелектротранс» була нанесена пряма дійсна шкода на загальну суму 86557,48 гривень, яка викликана внаслідок винних дій працівника КП «Одесміськелектротранс» [PERSON] під час виконання ним своїх трудових обов`язків, у зв`язку із чим підприємство отримало право регресної вимоги. Ухвалою судді від 05 квітня 2023 року було відкрито провадження у даній справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. Від представника позивача, Інеси Мандрус , надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, проти заочного розгляду не заперечують, позов підтримують в повному обсязі. Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явився, будь-яких заяв, відзиву або клопотань не подав. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За положеннями ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивач не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За таких обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд дійшов до таких висновків. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом установлено, що відповідно до довідки від 14 березня 2023 року №75, [PERSON] працював в КП «Одесміськелектротранс» в експлуатаційному трамвайному депо №1 водієм трамваю з 20 листопада 2015 року (наказ №619 від 18 листопада 2015 року). Звільнений 18 лютого 2022 року (наказ №234 від 09 лютого 2022 року). Постановою Приморського районного суду м.Одеси від 16 січня 2017 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн, за те, що 16 грудня 2016 року о 19 год. 10 хв. [PERSON] в м. Одесі по вул. Фонтанській 47, керуючи трамваєм, борт 7030, не врахував дорожню обстановку, в результаті чого трамвай зійшов з рейок та скоїв наїзд на авто КІА, держаний номер [NUMBER] . Транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Даними діями [PERSON] порушив вимоги п. 12.1 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 26 листопада 2019 року позов [PERSON] до Комунального підприємства «Одесміськелектротранс», треті особи ПрАТ СК «Провідна», [PERSON] про стягнення матеріальних збитків, задоволено частково. Стягнуто із КП «Одесміськелектротранс» (код ЄДРПОУ 03328497, місцезнаходження м. Одеса, вул. Водопровідна, 1) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , місце проживання [ADDRESS] ) завдану матеріальну шкоду у розмірі 75933,23 грн (сімдесят п`ять тисяч дев`ятсот тридцять три гривень 23 копійок), витрати за проведення експертизи у розмірі 1500, 00 грн. (одну тисячу п`ятсот гривень 00 копійок). Стягнуто із КП «Одесміськелектротранс» (код ЄДРПОУ 03328497, місцезнаходження м. Одеса, вул. Водопровідна, 1) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , місце проживання [ADDRESS] ) судовий збір у розмірі 766,30 грн (сімсот шістдесят шість гривень 30 копійок). В іншій частині позову відмовлено. Відповідно до довідки про середній заробіток [PERSON] , середній заробіток за грудень 2021 - січень 2022 року склав 20238,22 гривень. Відповідно до копії підсумкової виписки по особовому рахунку з 01 квітня 2020 року по 30 червня 2020 року на рахунок Першого Приморського відділу ДВС м.Одеси Південного міжрігіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) КП «ОМЕТ» сплачено 14 травня 2020 року грошові кошти у сумі 85445,55 гривень та 1111,93 гривень на виконання рішення суду, а всього 86557,49 гривень. Положеннями статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах. Частиною 1 ст. 1172 ЦК України визначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо). Згідно пунктом 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК України. Статтею 1191 ЦК України визначено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування. Судом установлено, що з довідки від 14 березня 2023 року №75, [PERSON] працював в КП «Одесміськелектротранс» в експлуатаційному трамвайному депо №1 водієм трамваю з 20 листопада 2015 року (наказ №619 від 18 листопада 2015 року). Звільнений 18 лютого 2022 року (наказ №234 від 09 лютого 2022 року). Відповідно до підсумкової виписки по особовому рахунку з 01 квітня 2020 року по 30 червня 2020 року на рахунок Першого Приморського відділу ДВС м.Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) КП «Одесміськелектротранс» сплачено 14 травня 2020 року грошові кошти у сумі 85445,55 гривень та 1111,93 гривень на виконання рішення суду, а всього 86557,48 гривень. Відтак, у позивача виникло право регресної вимоги до відповідача на стягнення сплаченої суми. Враховуючи той факт, що відповідачем [PERSON] завдано матеріальної шкоди позивачу під час виконання ним своїх трудових обов`язків, тобто відповідач був найманою особою позивача, їхні відносини додатково регулюються Кодексом законів про працю України. Стаття 130 КЗпП України передбачає, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене. Відповідно до ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Випадки повної матеріальної відповідальності встановлені статтею 134 КЗпП України. Постановою Приморського районного суду м.Одеси від 16 січня 2017 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн. Вказані обставини в силу вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Зі змісту статті 233 КЗпП України убачається, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної, підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. При цьому строк позовної давності для звернення до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди становить 1 рік з дня її виявлення. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати роботодавцем певних сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Під час розгляду даної справи установлено, що відповідач у добровільному порядку завдані збитки не відшкодував, будь-яких заяв або клопотань до суду ним не подано, у зв`язку із чим суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 2684 грн.

Outcome: approved