Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] на її користь немайнову (моральну) шкоду заподіяну внаслідок злочину за ч. 1 ст. 286 КК України в сумі 50 000, 00 грн (п?ятдесят тисяч гривень). Свої вимоги мотивує тим, що за результатами розгляду обвинувального акту [PERSON] було визнано винуватим і засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України до штрафу в розмірі трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5 100 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки. Цивільний позов було задоволено частково та стягнуто із [PERSON] моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн. Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 24.11.2022 р. вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 17.06.2021 р. щодо [PERSON] скасовано і його звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв?язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України Цивільний позов не вирішувався, оскільки за змістом ст. 129 КПК України вирішення цивільного позову у кримінальному провадженні відбувається при ухваленні судом обвинувального вироку, постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. У разі постановлення ухвали про звільнення від кримінальної відповідальності вирішення питання цивільного позову у кримінальному провадженні не передбачено. Проте, ч. 7 ст. 128 КПК України передбачено, що особа, яка не пред`явила цивільний позов у кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду має право пред`явити цивільний позов в порядку цивільного судочинства. Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що 31 жовтня 2019 року близько 10 години по вул. Європейській, що у місті Полтава на прибудинковій території поблизу будинку № 146-Б, [PERSON] керуючи автомобілем «Volksvagen Passаt», державиний номер [NUMBER] , перед початком руху, заднім ходом не переконавшись у відсутності пішоходів або перешкод та не скориставшись для забезпечення безпеки руху допомогою інших осіб, порушуючи вимоги п.п. 10.1 та 10.9 Правил дорожнього руху України, затверджені постановою КМУ від 10.10.2001 р. за № 1306, скоїв наїзд на пішоходів [PERSON] та [PERSON] , які знаходились позаду автомобіля та рухались у попутному напрямку. У результаті дорожньо-транспортної пригоди вона отримала тілесні ушкодження у вигляді переламу кісток правої нижньої кінцівки, які згідно із висновком судової медичної експертизи від 24.02.2020 р. за №171 відносяться до середнього ступеню тяжкості за ознаками тривалого розладу здоров?я. За вищевказаних обставин та згідно висновку судової автотехнічної експертизи за №204 від 27.03.2020 р., причиною вказаної дорожньо-транспортної пригоди та наслідків стало порушення водієм [PERSON] вимог п. 10.9 Правил дорожнього руху України, а саме: «п. 10.9 - Під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб». Порушення вказаних вимог Правил дорожнього руху України відповідачем з технічної точки зору знаходилися в причинному зв?язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди. [PERSON] мав технічну можливість запобігти дорожньо-транспортній пригоді, для цього у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру. У мотивувальній частині ухвали Полтавського апеляційного суду від 24.11.2022 р. зазначено: судом встановлено, що 31 жовтня 2019 року [PERSON] учинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 286 КК України. Від отриманих тілесних ушкоджень, а саме переламу кісток правої нижньої кінцівки, а також поведінки відповідача, вона зазнала значного фізичного болю та моральних страждань, які мали тривалий характер. У зв?язку із тяжкістю отриманих тілесних ушкоджень вона вимушена була тривалий час лікуватись та обстежуватись у лікарів, витрачаючи великі кошти на лікування. З часу скоєння дорожньо-транспортної пригоди і отриманих тілесних ушкоджень, після отриманих травм стан її здоров?я у тому числі, і психологічний значно погіршився, що підтверджується висновком ЛКК від 03.12.2020 р. за № 1029 виданий Центром первинної МСД № 2 ПМР. У результаті отриманих тілесних ушкоджень та через неможливість продовження активного громадського життя, у неї порушений звичний спосіб життя. Оскільки в добровільному порядку і за час довготривалого судового розгляду [PERSON] не компенсував моральну шкоду вона змушена звернутись за захистом своїх прав до суду із даним позовом. 22.02.2023 року відкрито провадження по справі, в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 13.03.2023 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позову повністю. В обґрунтуванні вказував, що сума моральної шкоди, яку просить стягнути позивач у розмірі 50 000,00 грн. є необґрунтованою та не підтвердженою належними доказами. Він звертає особливу увагу суду на невідповідність висновку ЛКК від 01.12.2020 р. (який викликає сумнів у своїй достовірності) змісту Висновку експерта № 171 від 24.02.2020 р. , оскільки висновок експерта №171 містить запис(дослівно): «Гострої ЗЧМТ НЕ виявлено". В той же час, у вищезгаданому висновку ЛКК від 01.12.2020 р.(який зроблений через рік після ДТП) міститься запис про те, що Позивач має наслідки перенесеної 3ЧМТ саме 31.10.2019 р. , тобто в день скоєння ДТП, в результаті якого Позивач потребує постійного стороннього догляду. Виникає запитання на підставі яких даних лікарі дійшли висновку про наявність у позивачки 3ЧМТ, тим паче перенесеної в результаті ДТП 31.09.2019 р.. якщо навіть у Висновку експерта № 171 від 24.02.2020 року(експертиза була проведена на підставі медичних даних, які були отримані під час огляду Позивача відразу після скоєння ДТП) відсутні будь-які відомості про наявність у потерпілої ЗЧМТ. Крім того, висновки експертизи не містять навіть згадки про те, що позивач має які-небудь ушкодження голови, які негативним чином впливають на її самопочуття. Відповідно, достовірність вказаного доказу, а саме Висновку ЛКК від 01.12.2020 р. наданого позивачем, викликає значний сумнів та як наслідок не може бути прийнятий судом як доказ обґрунтованості розміру заподіяної моральної шкоди. В діагнозі, викладеному у вказаному висновку ЛКК від 01.12.2020 року, зазначені лікарем порушення здоров?я позивачки притаманні для людини її віку, а саме 80 років на момент проведення ЛКК, і жодним чином не вказують що ці захворювання були спричинені саме внаслідок ДТП. Важливе значення також має той факт, що вказаний висновок ЛКК був проведений 01.12.2020 р., тобто більше ніж через рік після скоєння ДТП, що знову ж таки не може вказувати, що саме зазначені в ньому порушення здоров?я позивача викликані саме внаслідок ДТП за її участі. Посилання позивачки на той факт, що вона зазнала фізичного болю та моральних страждань внаслідок ДТП є лише її доводами, які жодними належними доказами не підтверджені. Позивач, в обґрунтування своїх позовних вимог про стягнення моральної шкоди, отриманої внаслідок ДТП, не надає будь-якої медичної документації, яка б підтверджувала, що наразі вона відчуває сильний фізичний біль, внаслідок спричиненої травми, переживає гострі напади мігрені та інші неприємні відчуття в області голови. Зокрема у матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б вказували, що для відновлення психологічної рівноваги та нервової системи позивач змушена систематично проходити консультації у лікарів та приймати заспокійливі медичні препарати. Також, до позовної заяви не долучено листків лікарських призначень, у яких би зазначалося про необхідність прийняття позивачем заспокійливих медичних препаратів. Посилання позивачки на ту обставину, що вона потребує постійного догляду за собою, який здійснює її дочка, також є лише її доводами, які не містять посилання за докази, які могли б підтвердити вказану обставину. Жодних доказів, які б підтверджували ступінь моральних страждань в розмірі саме 50 000,00 грн., позивачем надано не було. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За загальним правилом (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Перевіряючи обґрунтованість пред`явлених вимог позивача, суд виходить з наступного, що 31 жовтня 2019 року близько 10 години по вул. Європейській, що у місті Полтава на прибудинковій території поблизу будинку № 146-Б, [PERSON] керуючи автомобілем «Volksvagen Passаt», державиний номер [NUMBER] , перед початком руху, заднім ходом не переконавшись у відсутності пішоходів або перешкод та не скориставшись для забезпечення безпеки руху допомогою інших осіб, порушуючи вимоги п.п. 10.1 та 10.9 Правил дорожнього руху України, затверджені постановою КМУ від 10.10.2001 р. за № 1306, скоїв наїзд на пішоходів [PERSON] та [PERSON] , які знаходились позаду автомобіля та рухались у попутному напрямку. У результаті дорожньо-транспортної пригоди позивач отримала тілесні ушкодження у вигляді переламу кісток правої нижньої кінцівки, які згідно із висновком судової медичної експертизи від 24.02.2020 р. за №171 відносяться до середнього ступеню тяжкості за ознаками тривалого розладу здоров?я. 14.06.2021 року Октябрським районним судом м. Полтава винесено вирок відповідно до якого [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100 (п`ять тисяч сто) грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два ) роки. Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 24.11.2022 р. вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 17.06.2021 р. щодо [PERSON] скасовано і його звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв?язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ч. 7 ст. 128 КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Пуктом 10 ст. 56 КПК України, передбачено право потерпілого на відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням. Потерпілим у кримінальному правопорушенні визнається особа, якій злочином завдано моральної, фізичної або майнової шкоди. Згідно з пунктів 8 та 9 частини 2 статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Частиною 1 статті 1187 ЦК України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. У відповідності до частини 5 статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (3 наступними змінами) від 27 березня 1992 року № 6 шкода заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв?язок та с вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.1з статті 23 ЦК України слідує, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів ї сім?ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв?язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов?язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 3 постанови Пленуму ВС України від 31.05.1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Крім того, у відповідності до положень ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Позивач як на підставу своїх вимог щодо стягнення моральної шкоди посилається на те, що протиправними діями відповідача їй було заподіяно душевних та фізичних страждань, вимушених змін у житті, істотних недоотримання втрат, у результаті отриманих тілесних ушкоджень та через неможливість продовження активного громадського життя, у неї порушений звичний спосіб життя. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, у зв`язку із злочинними діями відповідача позивачу дійсно була спричинена моральна шкода, оскільки права позивача були порушені та це є природнім, що будь-яка особа у такій ситуації зазнає моральної шкоди, що виражається у душевних стражданнях, яких особа зазнає в зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї, між неправомірними діями та завданою шкодою є причинний зв`язок, окрім того вина відповідача в повній мірі не встановлена. Крім цього суд також бере до уваги і доводи відповідача, викладені у відзиві. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з [PERSON] моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. При цьому, вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди, суд керується принципами виваженості, розумності та справедливості, в зв`язку з чим приходить до висновку про визначення розміру відшкодування такої моральної шкоди позивачу у сумі 3000 гривень, оскільки визначений позивачем розмір моральної шкоди є, на погляд суду, завищеним, не доведеним та не обґрунтованим. Крім того, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. При цьому відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial