Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, за участю третьої особи: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу МИХАЙЛОВОЇ Наталії Олександрівни, про визнання недійсним свідоцтва про спадщину за законом та про визнання права власності на спадкове майно за законом, яку обґрунтовано тим, що він є сином [PERSON] , померлої [INFO] . 28 вересня 2021 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайлової Н.О. для отримання спадщини. Відповідно до свідоцтва про спадщину за законом, зареєстрованим 05 травня 2023 року в реєстрі за №162 по спадковій справі №10/2021, спадщина позивача у вигляді недоотриманої спадкодавцем пенсії склала 55 673,51 грн. відповідно до листа відповідача №0500-0217-8/18828 від 07 березня 2023 року. Проте, відповідно до листа ГУ ПФУ в Донецькій області №11832-10454/М-15/8-0500/22 від 04 серпня 2023 року та довідки №11832-10454/М-15/8-0500/22 від 04 серпня 2023 року позивачу була надана інформація про розмір нарахованих та фактично виплачених за життя спадкодавцю грошових коштів. Загальна сума нарахованих управлінням грошових виплат склала 214 452,52 грн. Загальна сума виплачених управлінням грошових коштів склала 132 453,26 грн. Загальний борг управління з невиплачених нарахованих управлінням спадкодавцю грошових виплат склав 81 999,26 грн. Тобто, зазначена сума 81 999,26 грн. є спадщиною, яку позивач повинен гарантовано до закону отримати. Відповідач надав на запит нотаріуса лист від 07 березня 2023 року за №0500-0217-8/18828, в якому сума недоотриманої пенсії за життя спадкодавця склала всього 55 673,51 грн. за період з 01 вересня 2020 року по 31 серпня 2021 року. З урахуванням наявної інформації нотаріус видав свідоцтво про спадщину за законом, зареєстроване 05 травня 2023 року в реєстрі за №162 по спадковій справі №10/2021, і як наслідок спадщина позивача у вигляді недоотриманої пенсії спадкодавця склала 55 673,51 грн., як визначив відповідач у листі №0500-0217-8/18828 від 07 березня 2023 року. Вважає, що відповідач фактично незаконно приховав майно - спадщину в розмірі 26 325,75 грн., яка належить позивачу відповідно до норм ЦК України. 11 травня 2023 року позивач звернувся листом до відповідача щодо надання пояснень стосовно наявної різниці у відповідях управління про суму недоотриманої пенсії спадкодавця та надання неповної інформації нотаріусу про суму недоотриманої пенсії спадкодавця. Відповідач у наданій відповіді на звернення позивача фактично відмовив позивачу в отриманні ним розміру спадщини, гарантованого позивачу законодавством України та відмовив в направленні нотаріусу уточненої інформації про суму недоотриманої пенсії. Зазначає, що свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване 05 травня 2023 року в реєстрі за №162 по спадковій справі 10/2021 фактично не є дійсним, так як з вини відповідача, сума, зазначена в свідоцтві, не відповідає фактичному розміру спадщини у вигляді недоотриманої пенсії за життя спадкодавця, яка залишилась невиплаченою відповідачем, і як наслідок таке свідоцтво пр. право на спадщину підлягає оспоренню в суді та визнанню недійсним. В зв`язку з викладеним просить суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване 05 травня 2023 року в реєстрі за №162 по спадковій справі №10/2021 в розмірі спадщини 55 673,51 грн., визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно, що належало померлій [PERSON] , а саме, суму недоотриманої пенсії в розмірі 81 999,26 грн., та стягнути з відповідача на його користь суму недоотриманої пенсії в розмірі 81 999,26 грн. та витрати по сплаті судового збору. Позивач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в позовній заяві зазначив, що просить розглянути справу без його участі. Представник відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду відзив, в якому зазначив, що Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області заперечує проти позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. За матеріалами електронної пенсійної справи [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , з 01 серпня 2014 року перебувала на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області з дислокацією в м. Краматорську як внутрішньо переміщена особа та отримувала пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Виплата пенсії проведена по 31 березня 2016 року. З 01 квітня 2016 року виплата пенсії [PERSON] була призупинена на підставі обміну інформацією з органами соціального захисту населення. Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2018 року по справі №234/16603/17 зобов`язано Головне управління поновити нарахування та виплату пенсії [PERSON] з моменту її призупинення, а саме з 01 березня 2016 року. На виконання постанови Головним управлінням поновлено нарахування та виплату пенсії [PERSON] з 01 березня 2016 року. Сума боргу за період з 01 березня 2016 року по 30 червня 2018 року в розмірі 52 632,24 грн. виплачена в липні 2018 року. Починаючи з 01 липня 2018 року виплата пенсії проводилась в місячному розмірі. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2018 року по справі №0540/6369/18-а зобов`язано Головне управління ПФУ в Донецькій області здійснити [PERSON] нарахування та виплату компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням строків виплати пенсій згідно з постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2018 року по справі №234/16603/17 в розмірі 5 925,92 грн. На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2018 року по справі №0540/6369/18-а Головним управлінням нараховано компенсацію втрати частини грошових доходів в розмірі 5 925,92 грн. на серпень 2018 року. Виплата компенсації не проводилась. З 01 вересня 2018 року виплата пенсії [PERSON] призупинена за інформацією, яка міститься в системі «Аркан» (інтегрована міжвідомча автоматизована система обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон). Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2018 року по справі №200/10160/18-а зобов`язано Головне управління ПФУ в Донецькій області відновити [PERSON] виплату пенсії за період з вересня 2018 року. На виконання вимог Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2018 року по справі №200/10160/18-а, Головним управлінням відновлено виплату пенсії з 01 вересня 2018 року. Доплата за період з 01 вересня 2018 року по 28 лютого 2019 року складає 18 444,09 грн. Починаючи з 01 березня 2019 року виплата пенсії проводилась в місячному розмірі. З 01 вересня 2020 року пенсійну справу [PERSON] знято з обліку у зв`язку з виїздом за кордон на постійне місце проживання та надіслано згідно з запитом до управління Пенсійного фонду Росії в м. Таганрозі Ростовської області. Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайловою М.О. повідомлено Головне управління про смерть [PERSON] 04 серпня 2021 року. На запит нотаріуса Головним управлінням ПФУ в Донецькій області листом від 07 березня 2023 року №0500-0217-8/18828 помилково надана довідка про залишок недоотриманої пенсії в розмірі 55 673,51 грн. за період з 01 вересня 2020 року по 31 серпня 2021 року. За даними ІКІС ПФУ: Підсистема «Звернення» 23 травня 2023 року через вебпортал Пенсійного фонду України із заявою №1890 щодо виплати недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю [PERSON] звернувся [PERSON] . За результатом розгляду наданих документів у виплаті недоотриманої пенсії [PERSON] відмовлено у зв`язку з відсутністю сум недоотриманої пенсії померлої [PERSON] , які підлягають виплаті. За результатами розгляду наданих документів встановлено, що компенсація втрати частини грошових доходів у розмірі 5 925,92 грн. та доплата за період з01 вересня 2018 року по 28 лютого 2019 року складає 18 444,09 грн., які були нараховані [PERSON] за життя на виконання рішень суду підлягають виплаті за умови покладення судом на органи Пенсійного фонду України відповідних зобов`язань в частині виплати пенсії, яка була нарахована померлому або у разі заміни у встановленому законодавством порядку сторони виконавчого провадження. Відповідач просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 11 липня 2023 року позивач надав відповідь на відзив, в якому зазначив, що знаходження за кордоном будь-якої особи пенсійного віку жодним чином не відміняє обов`язку виплачувати пенсію уповноваженому на це органу. Розмір боргу з пенсії спадкодавця відповідач визначив в листі №11832-10454/М-15/8-0500/22 від 04 серпня 2022 року та додатку до нього №11832-10454/М-15/8-0500/22 від 04 серпня 2022 року. Такі дані взяті відповідачем з ІКІС ПФУ: Підсистема «Призначення та виплати пенсії ППВП)». Відповідач не пояснив, чому різняться дані у підписаних ним листах раніше і надані ним у відзиві. Твердження відповідача, що спадкодавець переїхала на постійне проживання за межі України є довільним твердженням, так як спадкодавець жодної заяви відповідачу про виїзд за межі України для постійного проживання не подавала. Спадкодавець на момент її смерті мала українське громадянство та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Твердження відповідача, що з 01 вересня 2020 року спадкодавця знято з обліку у зв`язку з виїздом за межі України для постійного проживання, також є довільним твердженням, так як не підтверджено жодним доказом. Відповідач не надав суду жодного доказу у таке своє твердження, що він зняв з обліку спадкодавця (не наданий доказ, відповідний розпорядчий документ - рішення відповідача) та не надано доказів, що слугувало підставою для відповідача зняти з обліку спадкодавця. Відповідач власноруч визнав борг перед спадкодавцем з пенсійних виплат, що зазначено в листі №11832-10454/М-15/8-0500/22 від 04 серпня 2022 року та додатку до нього №11832-10454/М-15/8-0500/22 від 04 серпня 2022 року. Якби відповідач зняв з обліку спадкодавця, він би не зазначав борг у розмірі 81 999,26 грн. як різницю між фактично нарахованою та виплаченою пенсією. З огляду на викладене, позивач вважає, що відповідач свавільно «заднім числом» виправляє дані у пенсійній справі спадкодавця та надає неправдиві відомості. 12 липня 2023 року позивач надав додаткові письмові пояснення, в яких зазначив, що всі документи, надані відповідачем, не мають підтвердження, що вони складені на запит якогось органу. Документ, викладений як атестат №7029 не має ані вихідного номеру, ані дати його складання. Відповідач не надав підтвердження, що фактично направив запитувані документи на адресу органу, який запитував пенсійну справу спадкодавця. Відповідач не надав рішення, яким спадкодавця знято з обліку з 01 вересня 2020 року, не надав рішення, яким спадкодавцю припинено виплату пенсії з 01 вересня 2020 року, не надав пояснення, чому зняв спадкодавця з обліку саме з 01 вересня 2020 року, не надав докази, які слугували підставою для зняття з обліку спадкодавця саме з 01 вересня 2020 року. Твердження відповідача, що спадкодавець переїхав на постійне проживання за межі України, є довільним твердженням без належних на те доказів, так як спадкодавець жодної заяви відповідачу про виїзд за межі України для постійного проживання не подавав. Спадкодавець на момент смерті мала українське громадянство та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . 19 липня 2023 року позивач надав додаткові письмові пояснення, в яких, окрім раніше викладеного, зазначив, що відповідач власноруч визнав борг перед спадкодавцем з пенсійних виплат, що підтверджено листом відповідача №11832-10454/М-15/8-0500/22 від 04 серпня 2023 року та додатком до нього №11832-10454/М-15/8-0500/22 від 04 серпня 2023 року. Якщо б відповідач фактично зняв би з обліку спадкодавця, він би не зазначив борг, який зазначений у листі №11832-10454/М-15/8-0500/22 від 04 серпня 2023 року та додатку до нього №11832-10454/М-15/8-0500/22 від 04 серпня 2023 року у розмірі 81 999,26 грн. Рішення відповідача від 06 липня 2023 року ПС №914260866643 про зняття з обліку спадкодавця з 01 вересня 2020 року не є юридично легітимним так, як відповідно до законодавства України будь-яке рішення відповідач повинен прийняти впродовж 10 днів з дня виникнення обставин. Рішення відповідача прийняте 06 липня 2023 року є юридичним тільки відносно обставин, які виникли не пізніше 27 червня 2023 року. Відповідач не навів у рішенні від 06 липня 2023 року підстави, визначені законодавством України, визначені ст.49 ЗУ №1058, які юридично дійсні для зняття з обліку спадкодавця та припинення йому виплат саме з 01 вересня 2020 року. Третя особа, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Михайлова Н.О., в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, за участю третьої особи: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайлової Н.О., про визнання недійсним свідоцтва про спадщину за законом та про визнання права власності на спадкове майно за законом, підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Руїз Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994, заява № 18390/91 вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи. Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до довідки про суми нарахованої та фактично виплаченої пенсії [PERSON] за період з 01 січня 2016 року по 31 серпня 2021 року, наданої ГУ ПФУ в Донецькій області від 04 серпня 2022 року за №11832-10454/М-15/8-0500/22, розмір призначеної пенсії становить 208 526,60 грн., розмір фактично виплаченої пенсії становить 132 453,26 грн., розмір нарахованої компенсаційної втрати частини грошових доходів становить 5 925,92 грн. Згідно з відповіддю ГУ ПФУ в Донецькій області на запит приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайлової Н.О., недоотримана пенсія [PERSON] , яка померла [INFO] , за період з 01 вересня 2020 року по 31 серпня 2021 року складає 55 673,51 грн. 05 травня 2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайловою Н.О. видане [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з: грошової суми в розмірі 55 673,51 грн., яка підлягає виплаті у зв`язку з нарахованою але не виплаченою пенсією, що належала спадкодавцеві, що підтверджується листом, виданим ГУ ПФУ в Донецькій області 07 березня 2023 року вихідний №0500-0217-8/18828. У листі ГУ ПФУ в Донецькій області на звернення [PERSON] від 11 травня 2023 року повідомляє, що за матеріалами електронної пенсійної справи [PERSON] перебувала на обліку в Головному управлінні з дислокацією у м. Краматорськ як внутрішньо переміщена особа та отримувала пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Виплата пенсії проведена по серпень 2018 року. З 01 вересня 2018 року по 28 лютого 2019 року виплата пенсії була призупинена на підставі обміну з органами соціального захисту населення. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2018 року по справі №200/10160/18-а зобов`язано Головне управління ПФУ в Донецькій області відновити [PERSON] виплату пенсії за період з вересня 2018 року. Головним управлінням рішення суду виконане та поновлена виплата пенсії з вересня 2018 року. Починаючи з вересня 2021 року виплата пенсії [PERSON] проводилась шляхом нарахування місячного розміру пенсії та включення до сформованої відомості на виплату пенсій з подальшим зарахуванням на поточний рахунок, відкритий в банківській установі АТ «Ощадбанк». Доплата за період з 01 вересня 2018 року по 28 лютого 2019 року складає 18 444,09 грн. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2018 року по справі №0540/6369/18-а зобов`язано Головне управління ПФУ в Донецькій області здійснити [PERSON] нарахування та виплату компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням строків виплати пенсій згідно з постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2018 року по справі №234/16603/17 в розмірі 5 925,92 грн. Виплата компенсації за життя [PERSON] не проводилась. Пенсійна справа знята з обліку з 01 вересня 2021 року в зв`язку зі смертю [PERSON] . Згідно з заявою про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера проведено нарахування недоотриманої пенсії [PERSON] за період з 01 вересня 2020 року по 31 серпня 2021 року в розмірі 55 673,51 грн. Недооблікована пенсія в сумі 55 673,51 грн. облікована Головним управлінням та включена до переліку отримувачів виплат станом на 01 січня 2024 року, сформованого відповідно до вимог «Порядку виплат пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території», затвердженого постановою КМУ від 10 листопада 2021 року №1165. Пенсію за період з 01 вересня 2018 року по 28 лютого 2019 року та компенсацію у розмірі 5 925,91 грн., нараховану [PERSON] на виконання зазначених рішень суду [PERSON] зможе отримати за умови покладення судом на органи ПФУ відповідних зобов`язань в частині виплати пенсії, яка була нарахована померлій, або у разі заміни у вставленому законодавством порядку сторони виконавчого провадження. Рішенням заступника начальника відділу опрацювання документації №2 ГУ ПФУ в Донецькій області від 06 липня 2023 року П/С №914260866643, [PERSON] відмовлено в оформленні та виплаті недоотриманої суми пенсії у зв`язку зі смертю [PERSON] , оскільки на момент смерті вона на обліку не перебувала та пенсію не отримувала. Пенсійну справу [PERSON] закрито в зв`язку з вибуттям за кордон згідно запиту державної установи - Управління Пенсійного фонду Російської Федерації в м. Таганрозі Ростовської області від 27 квітня 2021 року №243108/21. Виплату пенсії припинено з 01 вересня 2020 року. Атестат про припинення виплати пенсії направлено листом від 03 березня 2021 року №0500-2501-10/13568. За поновленням виплати пенсії [PERSON] особисто не зверталася. Відповідно до довідки, доданої до відзиву, розмір призначеної пенсії [PERSON] за період з 01 серпня 2018 року по 31 серпня 2020 року становить 90 506,07 грн., розмір нарахованої пенсії становить 96 431,99 грн., розмір нарахованої компенсаційної втрати частини грошових доходів становить 5 925,92 грн., розмір фактично виплаченої пенсії становить 71 432, 34 грн., різниця між нарахованою та виплаченою пенсією склала 24 370,01 грн. 07 липня 2023 року ГУ ПФУ в Донецькій області направило приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Михайловій Н.О. повідомлення на заміну до раніше наданої відповіді на запит від 22 лютого 2023 року №2/02-14 щодо недоотриманої суми пенсії [PERSON] , в якому просить вважати недійсним лист від 07 березня 2023 року №0500-0217-8/18828 про розмір недоотриманої пенсії [PERSON] , оскільки сума недоотриманої пенсії, вказана в листі, є помилковою. Станом на 07 березня 2023 року сума недоотриманої пенсії складає 0 грн. Відповідачем до матеріалів справи долучено повідомлення Департаменту пенсійного забезпечення ПФУ від 16 червня 2021 року, яким ГУ ПФУ в Донецькій області направлено лист Державної установи - Управління Пенсійного фонду Російської Федерації в м. Таганрозі Ростовської області (міжрайонне) від 27 квітня 2021 року №243108/21 (вх. №9729/10 від 28 травня 2021 року) щодо запиту виплатної справи [PERSON] . Відповідно до повідомлення ГУ ПФУ в Донецькій області на адресу Державної установи - Управління Пенсійного фонду Російської Федерації в м. Таганрозі Ростовської області (міжрайонне) направлено довідку-атестат на [PERSON] , відповідно до якої пенсія за віком на території України виплачена по 31 серпня 2020 року, та повідомлено, що в зв`язку з віднесенням м. Макіївка с. Нижня Кринка до населених пунктів, на території яких органи державної влади України тимчасово не виконують свої обов`язки, на даний час відсутня можливість направлення паперової пенсійної справи пенсіонера [PERSON] , яка проживала за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України. В Конституції України закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні - в соціальній і правовій державі, в якій визнається і діє принцип верховенства права (статті 1, 3 та 8). Основний Закон також встановлює, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на їх забезпечення, зокрема, у старості та в інших випадках, передбачених законом; це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків фізичних та юридичних осіб, бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (стаття 46). При цьому, Основний Закон містить імперативну норму, згідно з якою громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень, зокрема, за ознаками місця проживання або іншими ознаками (стаття 24). Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії. Згідно з статтею 12 Хартії з метою забезпечення ефективного здійснення права на соціальне забезпечення сторони зобов`язуються вживати заходів шляхом укладання відповідних двосторонніх i багатосторонніх угод або в інший спосіб i відповідно до умов, визначених у таких угодах, для забезпечення: a) рівності між їхніми власними громадянами та громадянами інших Сторін у тому, що стосується прав на соціальне забезпечення, включаючи збереження пільг, які надаються законодавством про соціальне забезпечення, незалежно від пересування захищених осіб по територіях держав Сторін; b) надання, збереження та поновлення прав на соціальне забезпечення такими засобами, як сумарний залік періодів страхування або роботи, що були здійснені за законодавством кожної зі Сторін. Відповідно до статті 23 Хартії з метою забезпечення ефективного здійснення права осіб похилого віку на соціальний захист Сторони зобов`язуються, самостійно або у спiвробiтництвi з громадськими чи приватними органiзацiями, вживати вiдповiдних заходів або заохочувати вiдповiднi заходи, зокрема, для: надання особам похилого віку можливості якомога довше залишатися повноцінними членами суспільства, шляхом забезпечення достатніх ресурсів, які дозволяли б їм жити на задовільному рiвнi i брати активну участь у суспільному, соціальному i культурному житті. Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України. Особливою формою здійснення права на пенсію є пенсійні правовідносини, які водночас виступають як один із видів суспільних відносин. Пенсійні правовідносини розглядаються як особлива форма соціальної взаємодії, що об`єктивно виникає в суспільстві відповідно до закону, учасники якої мають взаємні кореспондуючі права та обов`язки і реалізують їх з метою задоволення своїх потреб та інтересів в особливому порядку, який не заборонений державою чи гарантований і охороняється нею в особі певних органів. Людина вступає в пенсійні правовідносини для реалізації свого права на отримання пенсійного забезпечення. Законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, законів України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення. Пенсійні правовідносини, перш за все, регулюються Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом. Статтею 1 Закону № 1058-ІV встановлено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом. Статтею 8 Закону № 1058-IV закріплено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг. Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Відповідно до частини першої статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом. Згідно із статтею 51 Закону № 1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. При цьому, Рішенням Конституційного Суду від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009, зокрема, вирішено визнати такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-IV. Положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Згідно із частиною другою статті 49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону. Відповідно до статті 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Суд зазначає, що згідно із частиною другою статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до статті 24 Конституції України, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав. Імперативність заборони обмежувати чи позбавляти можливості реалізації громадянами України їх конституційного права на соціальне забезпечення у взаємозв`язку з дійсним місцем проживання особи також кореспондується з правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеною в пункті 52 рішення у справі №10441/06 "Пічкур проти України" від 07 лютого 2014 року. Крім того, в рішенні Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 чітко зазначено, що конституційне право на соціальний захист не може бути поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення, а держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, не може позбавити цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду № 815/1226/18 від 20 травня 2020 року. Порядок переказу пенсій за кордон визначений Інструкцією про порядок переказування пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, та виплати пенсій пенсіонерам іноземних держав, які проживають в Україні, затвердженою постановою правління ПФУ 23 квітня 1999 року №4-5. Відповідно до п.2.1 вказаної Інструкції у разі виїзду з України пенсіонера на постійне місце проживання за кордон головні управління Фонду на запит структурного підрозділу з питань міжнародного співробітництва надсилають пенсійну справу з розпорядженнями про перерахунки пенсії станом на дату надсилання пенсійної справи, довідку-атестат про дату припинення виплати пенсії та документи, які підтверджують зняття з реєстраційного обліку за місцем постійного проживання в Україні у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, якщо інше не передбачено міжнародними договорами. Згідно з п.2.6 вказаної Інструкції у разі смерті пенсіонера, переказ пенсії якому здійснювався за кордон, виплата допомоги на поховання та недоотриманої ним пенсії здійснюється структурним підрозділом з питань міжнародного співробітництва відповідно до законодавства. Суд зазначає, що відповідачем не надана заява спадкодавця щодо виїзду її за кордон та наказ відповідача про припинення виплати пенсії спадкодавцю. Крім того, відповідач сам зазначив, що в зв`язку з віднесенням м. Макіївка с. Нижня Кринка до населених пунктів, на території яких органи державної влади України тимчасово не виконують свої обов`язки, на даний час відсутня можливість направлення паперової пенсійної справи пенсіонера [PERSON] , тобто, матеріали пенсійної справи спадкодавця до іншої країни не направлялись. Таким чином, відповідачем було зупинено виплату пенсії спадкодавцю на підставі, яка не передбачена чинним законодавство (виїзд на постійне місце проживання за кордон), отже спадкодавець [PERSON] мала право на нарахування та виплату пенсії за період з вересня 2020 року по серпень 2021 року. Право на такі виплати у спадкодавця зберігається, і в розумінні положень статті 1227 ЦК України ці виплати вважаються такими, що належали до виплати спадкодавцю, а тому спадкоємець відповідно до положень статті 1227 ЦК України має право на отримання безпідставно не нарахованої відповідачем пенсії у порядку спадкування за законом. Подібні правові висновки зроблені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 243/13575/19 (провадження № 61-11268сво20), де надано правовий висновок, у якому зазначено, що припинення страхових виплат за життя спадкодавця з підстав, не передбачених законом, та не оскарження дій фонду спадкодавцем не зумовлює припинення вже призначених страхових виплат і не позбавляє його спадкоємців можливості спадкувати право на отримання страхових виплат. Право на такі виплати у спадкодавця зберігається і в розумінні положень статті 1227 ЦК України ці виплати вважаються такими, що належали до виплати спадкодавцю. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виходячи зі змісту статті 392 ЦК України право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1227 ЦК України передбачено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Тлумачення статті 1227 ЦК України свідчить, що: - цією нормою встановлено сингулярне правонаступництво членів сім`ї спадкодавця на отримання належних йому та неотриманих ним за життя грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат. Указані суми включаються до складу спадщини лише у разі відсутності у спадкодавця членів сім`ї чи їх відмови від права на отримання вказаних сум. Специфіка правонаступництва прав на отримання сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат обґрунтовується необхідністю: а) створення умов для охорони майнових інтересів членів сім`ї спадкодавця в разі, коли вони не є його спадкоємцями; б) забезпечення можливості реалізації права на одержання членами сім`ї спадкодавця належних йому грошових коштів без дотримання передбаченої ЦК України процедури оформлення спадщини; - право на одержання грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат виникає у членів сім`ї спадкодавця внаслідок вказівки закону (стаття 1227 ЦК України) та додаткового юридичного факту - смерті спадкодавця. Окрім цього, звичайно, необхідно щоб спадкодавець не реалізував належне йому право на отримання певних сум. Причини, через які ці суми не були отримані, можуть бути різноманітними, але закон не надає їм юридичного значення. Моментом, з якого виникатимуть права на отримання виплат, буде момент смерті спадкодавця. Законодавець не вказує, що перехід права на отримання цих сум є спадкуванням, а члени сім`ї - спадкоємцями. Це має важливе значення, оскільки дозволяє зробити висновок, що на набуття права на одержання грошових сум відповідно до статті 1227 ЦК України не поширюються норми про спадкування за заповітом або законом, зокрема, щодо усунення від спадкування (стаття 1224 ЦК України), прийняття, строків прийняття та оформлення спадщини, врахування цих сум при визначенні розміру обов`язкової частки (стаття 1241 ЦК України), задоволення вимог кредиторів (стаття 1281 ЦК України). Відповідно, при включенні зазначених прав до складу спадщини їх спадкування має відбуватися за правилами, встановленими для спадкування за заповітом або законом; - право на перерахунок певних виплат, яке мав винятково спадкодавець, що був їх одержувачем, оскільки така можливість пов`язана з його суб`єктивним правом (зокрема, право на страхові виплати). Саме тому у членів сім`ї спадкодавця або ж у спадкоємців не виникає права вимагати перерахунку відповідних сум. Теж саме стосується і випадку вимагати призначення тієї чи іншої виплати. Тому потрібно відмежовувати ситуації при застосуванні положень статті 1217 ЦК України, за яких члени сім`ї чи спадкоємці вимагають перерахунку чи призначення певних виплат та випадки, за яких спадкодавцю неправомірно припиняють ті чи інші виплати. Відповідно до частини першої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Згідно із частинами першою та другою статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини. Положення частини третьої статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та статті 1227 ЦК України узгоджуються з положенням Закону України «Про пенсійне забезпечення», де в частині першій статті 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності входять до складу спадщини. Згідно зі статями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналіз наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку про те, що суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень. Норми ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину. Встановлено, що [PERSON] померла [INFO] . Отже, позивач успадкував належні спадкоємцю суми пенсії відповідно до положень статті 1227 ЦК України у тому розмірі, у якому спадкодавець мав право на їх виплату на момент своєї смерті. Дата звернення спадкоємця до органу Пенсійного фонду України з вимогою про виплату нарахованої за життя спадкодавця пенсії не впливає на розмір виплат та не надає органам Пенсійного фонду України права на обмеження цих виплат. Отже, у спірних правовідносинах відповідач незаконно перешкоджає реалізації прав позивача як спадкоємця на отримання всього належного йому спадкового майна. Суд приймає до уваги саме довідку відповідача за №11832-10454/М-15/8-0500/22 від 04 серпня 2023 року, в якій надана інформація про розмір нарахованих та фактично виплачених за життя спадкодавцю грошових коштів до моменту її смерті. Загальна сума нарахованих управлінням грошових виплат склала 214 452,52 грн. Загальна сума виплачених управлінням грошових коштів склала 132 453,26 грн. Загальний борг управління з невиплачених нарахованих управлінням спадкодавцю грошових виплат склав 81 999,26 грн. Сама по собі видача свідоцтва про право на спадщину за законом, в якому зазначено менший розмір недоотриманої спадкодавцем пенсії, ніж передбачений законом, не є підставою для відмови спадкоємцю в задоволенні позову з підстав неоскарження спадкоємцем цього свідоцтва. Отже, за позивачем слід визнати право власності на суми недоотриманої пенсії [PERSON] в розмірі 81 999,26 грн. та слід стягнути з відповідача на користь позивача недоотриману пенсію [PERSON] в розмірі 81 999,26 грн. Щодо позовної вимоги позивача про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом суд зазначає наступне. Спадкове право характеризується цілою низкою спеціальних способів захисту прав та інтересів судом. Серед таких способів захисту у ст. 1301 ЦК України виокремлено визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Так, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Свідоцтво про право на спадщину - це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових прав. Як зазначено у ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняли кілька спадкоємців, то свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Водночас відсутність такого свідоцтва не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року (судова справа № 916/780/18) свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. У законі міститься відкритий перелік підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Основною підставою визначено те, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо (п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7). Визнати свідоцтво про право на спадщину недійсним може лише суд. При цьому слід звернути увагу, що у книзі 6 ЦК України «Спадкове право» визначений ще один спеціальний спосіб захисту спадкових прав - внесення змін до свідоцтва про право на спадщину. Між цими двома способами захисту існує істотна різниця, невипадково вони розміщені в окремих статтях глави 89 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 1300 ЦК України на вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. Зміни до свідоцтва про право на спадщину вносяться без визнання попереднього свідоцтва про право на спадщину недійсним. У такому випадку нотаріус повинен вилучити у спадкоємців раніше видані свідоцтва та замість них видати нові, з актуальною інформацією. При цьому слід враховувати правову позицію Верховного Суду, який в постанові від 13 листопада 2019 року (судова справа № 758/5329/15, провадження № 61-18376св18) відзначив, що передбачений ст. 1300 ЦК України порядок внесення змін до свідоцтва про право на спадщину є самостійним способом захисту прав спадкоємців. У разі настання підстав для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину законом не обумовлюється, що зміни до нього повинні вноситись внаслідок визнання попереднього свідоцтва недійсним. Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину в судовому порядку може мати місце у разі, коли відсутня згода спадкоємців на внесення змін до свідоцтва, а також існують інші обставини, що позбавляють можливості внести такі зміни в нотаріальному порядку. Важливо розрізняти застосування таких спеціальних способів захисту прав спадкоємців, як визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та внесення змін до свідоцтва про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним в тому випадку, коли спадкоємець, якому таке свідоцтво видане, не має права на спадкування. Йдеться про випадки, коли відпала підстава закликання відповідача до спадкування. Звертаючись до суду з вимогою про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, слід зважати на те, що відповідач у спірних правовідносинах не позбавляється права на спадкування, проте його частка змінюється. Оскільки в даному випадку змінилась лише сума недоотриманої пенсії, яка входить до складу спадщини, відсутні підстави для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Вимоги про внесення змін до свідоцтва не заявлялись. Враховуючи викладене, слід відмовити в задоволенні вимоги позивача про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача та вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на суми недоотриманої пенсії [PERSON] в розмірі 81 999,26 грн. та стягнути з відповідача на користь позивача недоотриману пенсію [PERSON] в розмірі 81 999,26 грн. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір по справі в розмірі 1 073,60 грн. за вимогу майнового характеру та судовий збір в розмірі 1 073,60 грн. за вимогу немайнового характеру. Суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] та в задоволенні позовної вимоги немайнового характеру відмовив. Враховуючи викладене, з відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. за вимоги майнового характеру. На підставі викладеного,

Outcome: partial