Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-31 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідачки [PERSON] про відшкодування суми франшизи, 3 % річних, інфляційний втрат, пенті та моральної шкоди. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 19 грудня 2021 року у м. Сміла близько 08 год. 20 хв. [PERSON] керувала транспортним засобом ВАЗ 21213 д.н.з. [NUMBER] по вул. С.Лазо при виїзді на нерегульоване перехрестя з вулицею Трипільська не надала переваги в русі автомобілю Шевроле Вольт д.н.з. [NUMBER] , який рухався по головній дорозі, та скоїла з ним зіткнення, чим порушила вимоги п.16.11 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП. Унаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. ПАТ «Страхова компанія «Уніка» в зв`язку з ДТП їй було виплачено страхову виплату в сумі 240910 грн. 04 коп. однак, згідно звіту експерта вартість автомобіля становить 569680 грн. 04 коп., вартість матеріального збитку з урахуванням ПДВ становить 510331 грн. 33 коп., отже автомобіль є конструктивно знищеним. Ринкова вартість придатних залишків тз склала 268770 грн. Вартість безумовної франшизи, яка не сплачується страховиком складає 60000 грн. Відповідно вказана сума має бути відкодована відповідачкою. Окрім того позивач просила стягнути пеню, інфляційні втрати, 3 % річних, моральну шкоду в сумі 20000 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 10000 грн. Ухвалою судді від 27 грудня 2022 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Представник позивача, в судовому засіданні підтримала позовні вимоги у збільшеному розмірі, просила їх задовільнити з підстав наведених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, просила відмовити у задоволенні позову. Позивачка в судове засідання не з`явилась. З відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідачка не визнає позову, оскільки на її думку розрахунок суми збитків, а відповідно і франшизи, розраховано не вірно, оскільки її не було запрошено на огляд пошкодженого автомобіля позивачки. Вважає, що таким чином її було позбавлено можливості звернутись до іншого експерта. Зазначила і те, що розмір моральної шкоди є явно завищеним, оскільки позивачка не довела факту понесення моральних страждань в розмірі 20000 грн. Просила у разі задоволення позову зменшити розмір витрат на правову допомогу до 2000 грн. Відповідачка в судове засідання не з`явилась. Представник третьої особи ПАТ НАСК «Оранта» в судове засідання не зявився, надав до суду заяву в якій просив суд провести розгляд справи у його відсутність. Представник ПАТ СК «Уніка» в судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши позицію представника позивачки та представника відповідачки, вважає, що позов підлягає до часткового задоволенню за наступних підстав. Згідно з положеннями частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 16 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Судом встановлено, що 19 грудня 2021 року у м. Сміла близько 08 год. 20 хв. [PERSON] керувала транспортним засобом ВАЗ 21213 д.н.з. [NUMBER] по вул. С.Лазо при виїзді на нерегульоване перехрестя з вулицею Трипільська не надала переваги в русі автомобілю Шевроле Вольт д.н.з. [NUMBER] , який рухався по головній дорозі, та скоїла з ним зіткнення, чим порушила вимоги п.16.11 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП. Унаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 23 лютого 2022 року відповідачку визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. Постановою Черкаського апеляційного суду від 24 травня 2022 року постанову Смілянського міськрайонного суду від 23 лютого 2022 року залишено без змін. Таким чином постанова Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 23 лютого 2022 року набрала законної сили 24 травня 2022 року. Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно з копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , позивачка [PERSON] є власницею автомобіля Шевроле Вольт д.н.з. [NUMBER] , який зазнав пошкоджень у результаті ДТП. Транспортний засіб Шевроле Вольт д.н.з. [NUMBER] , яким керувала позивачка, був забезпечений в ПАТ СК «Уніка» відповідно до сертифікату добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО» від 02 липня 2021 року. З вказаного сертифікату вбачається, що між позивачкою та ПАТ СК «Уніка» було погоджено розмір страхового відшкодування та розмір франшизи, яка у випадку повного конструктивного або фізичного знищення транспортного засобу складає 10%. Відповідно до страхового акта № 00484221виплати страхового відшкодування страхувальнику [PERSON] склали 240910 грн. 04 коп., які позивачка отримала від страхової компанії. Із страхового акту вбачається, що страховиком було розраховано суму збитків завданих позивачці таким чином: 569680,04 (ринкова вартість тз) - 268770 (вартість залишків пошкодженого тз) - 60000 (франшиза) = 240910 грн. 04 коп. Позивачка посилаючись на те, що сума франшизи страховою компанією їй не відшкодовується згідно умов договору страхування, відповідно просить суд стягнути з відповідачки вказану суму в розмірі 60000 грн. Окрім того просила стягнути з відповідачки штрафні санкції у вигляді 3 % річних в сумі 650 грн.96 коп., інфляційні втрати у розмірі 3174 грн. 75 коп. та пеню в сумі 10849 грн. 32 коп. Відповідачка позов не визнала, заперечення обґрунтувала тим, що на її думку розмір шкоди, завданої ДТП автомобілю позивачки є значно завищеним, а автомобіль не є конструктивно знищеним. Окрім того вказала, що її не було викликано під час проведення оцінки шкоди, що порушило її право на звернення до іншого експерта задля визначення реального розміру збитків, які заповідіяно автомобілю позивачки. На підтвердження розміру шкоди, завданої автомобілю, позивачка надала до суду страховий акт № 00484221 та звіт про оцінку вартості (розміру) збитків заподіяних пошкоджень транспортного засобу № 16623 від 25 грудня 2021 року. Згідно із частинами першою-третьою статті 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушенного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до частин першої, другої статті 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно із частинами першою, другою статті 1187 Цивільного кодексу України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Пунктом 1 частини першої статті 1188 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до статті 1194 Цивільного кодексу України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно з пунктом 1.12 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», дорожньо-транспортна пригода - подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки. Відповідно до пункту 1.3 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу. Згідно з положеннями статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до пункту 22.1. статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно зі статтею 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Статтею 9 Закону України «Про страхування» визначено, що франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування. Згідно із пунктом 12.1 статті 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Відповідно до пункту 36.6 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування. В постанові Великої Палати Верховного суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18), колегія Верховного суду відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23.12.2015 р. у справі №6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування, та зазначила, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема у випадках, передбачених у ст. 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Згідно п. 34.2. ст. 34 ЗУ Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Позивачка дотрималась вказаного порядку повідомлення про ДТП страховика та відповідно його представником було визначено розмір збитків, що підтверджується навяним в матеріалах справи звітом № 16623 від 25 грудня 2021 року. При цьому, відповідачка не спростувала заявлений позивачкою розмір майнової шкоди та не довела, що шкода їй була завдана в іншому розмірі, що було її процесуальним обов`язком відповідно до статей 12, 81 ЦПК України. Іншого висновку про вартість завданої автомобілю позивачки шкоди внаслідок ДТП відповідачкою до суду не надано. Клопотання про призначення експертизи по справі, відповідачкою в ході розгляду справи, також заявлено не було. Враховуючи зазначені положення законодавства, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача, у зв`язку з чим позов в частині стягнення суми франшизи підлягає задоволенню. Що стосується стягнення штрафних санкцій у вигляді 3 % річних, інфляційних втрат та пені, суд зазначє наступне. Так, відповідно до ст. 36.5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України). В даному випадку у позивачки та відповідачки відсутні договірні відносини та законодавчо не визначений розмір пені, яку мала б спалатити відповідачка на користь позивачки, відповідно у суду відсутні підстави для її стягнення. Що стосується стягнення з відповідачки на користь позивачки 3 % річних в сумі 650 грн. 96 коп. та інфляційних втрат в сумі 3174 грн. 75 коп., суд пиходить до наступного. Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до висновків про правильне застосування норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, за змістом статей 524, 533-535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Таким чином, у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 Цивільного кодексу України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством; а стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Цивільного кодексу України, тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Враховуючи вище викладене, зобов`язання з виплати позивачу страхового відшкодування для відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, є грошовим зобов`язанням і його невиконання тягне за собою наслідки, передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України. Однак, суд не може погодитись із сумою, яку позивачка просить стягнути з відповідачки в рахунок інфляційних втрат в розмірі 3174 грн. 75 коп. та не погоджується із наданим до суду розрахунком та приводить наступний розрахунок. Розрахунок інфляційних втрат розраховується за формулою: [Інфляційні нарахування] = [Сума боргу] * [Сукупний індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу] Де:[Сума боргу] сума простроченого боргу.[Сукупний індекс інфляції] добуток щомісячних індексів за відповідний період. Інфляційні нарахування здійснюються за період з 16 вересня 2022 року по 25 січня 2023 року. У період з 01.10.2022 року по 25.01.2023 року індексація на суму 60 000 грн. [Сукупний індекс інфляції] = 102,50% х 100,70% х 100,70% х 100,80% = 104,772% (за період Жовтень 2022 - Січень 2023) [Інфляційні нарахування] = 60 000,00 грн. (сума боргу) х 104,772% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 60 000,00 грн. (сума боргу) = 2 862,93 грн. Відповідно саме цю суму слід стягнути як інфляційні втрати з відповідачки на користь позивачки. Суд погоджується із наданим позивчкою розрахунком 3 % річних та приходить до висновку про стягнення з відповідачки на користь позивачки суми у розмірі 650 грн. 96 коп. Відповідно до стягнення з відповідачки на користь позивачки підлягають до стягнення інфляційні втрати в сумі 2862 грн. 93 коп. та 3 % річних в розмірі 650 грн. 96 коп. Стосовно позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 20000 гривень, то суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з частиною четвертою статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Відповідно до п. 7 Постанови Пл. ВС України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" N 4 від 31 березня 1995 року, заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Згідно із п. 5 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду, згідно із загальними підставами цивільно - правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та винуватість останнього у її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у якій грошовій сумі чи у якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також - інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Обґрунтовуючи моральну шкоду в розмірі 20000 грн., позивачка зазначила те, що вона є головою багатьох ОСББ в м. Черкаси та має потребу в активному пересуванні містом задля вирішення організаційних питань, які виникають у сфері житлово - комунальних послуг. Крім того зазначила, що вона є матір`ю двох неповнолітніх дітей, які потребують відвідування навчальних, медичних та інших закладів, що є утруденим без автомобіля. Вказує позивачка і на те, що їй довелось шукати кошти на ремонт автмоблія, а через суворий бюджет у період війського стану їй довелось частину коштів витрати саме на це. Такі витрати призвели до того, що в неї був пригнічений стан, порушення сну та розлад у стосунках із рідними та близькими, через що вона була змушена заертатись за допомогою до психолога. Окрім того позивачка, як на підставу для стягнення моральної шкоди вказує і те, що в результаті пошкодження автмоблія, вона на період військового стану була позбавленна можливості евакуації на випадок такої потреби. Крім того позивачка зазначає і те, що відповідач ігнорувала її прохання про відшкодування шкоди та не бажала йти на контакт із нею. Визначаючи розмір завданої позивачу моральної шкоди, суд виходить з характеру душевних страждань позивачки, враховуючи при цьому вимоги розумності і справедливості, вважає за можливе визначити розмір морального відшкодування, яке підлягає стягненню з відповідачки в розмірі 5000 грн. Позивачка просила суд стягнути з відповідачки витрати понесені на правову допомогу в сумі 10000 грн. Представник відповідачки в відзиві на позовну заяву просив суд зменшити розмір витрат на правову допомогу до 2000 грн. Заперечення проти розміру витрат на адвоката обгрунтовані тим, що на його думку вказаний розмір не є спів мірним зі складністю справи, оскільки справа не є складною, містить лише один епізод спірних правовідносин, не потребує вивчення обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів є незначним, а тому вважає, що обгрнутований розмір виконаної адвокатом роботи складає 2000 грн. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України необхідно здійснити розподіл судових витрат. Так, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення є одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Як убачається з письмових матеріалів справи, між адвокатом Глембоцькою І.В. та позивачкою був укладений Договір про надання правової допомоги № 18/10 від 18 жовтня 2022 року. Відповідно до договору убачається, що клієнт сплачує адвокату гонорар в розмірі 10000 грн. Відповідно до меморіального ордеру убачається, що позивач сплатив витрати на правову допомогу відповідно до договору про надання правової допомоги на загальну суму 10000 грн. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі N 904/4507/18. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18). Суд зазначає, що при зменшенні витрат на правову допомогу також враховує: чи змінювалася правова позиція сторін у справі, чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 910/20852/20. Як вбачається з матеріалів справи, правова позиція сторін була сталою і не зазнавала змін протягом розгляду спору судом, предмет спору не є складним, не потребував вивчення великого обсягу даних, обсяг виготовлених адвокатом документів не є значним. З акту приймання - передачі наданих послуг за договором про правову допомогу № 18/10 від 18 жовтня 2022 року від 23 жовтня 2022 року вбачається, що адвокат передав такі послуги: консультація клієнта - 2000 грн., вивчення актуальної судової практики - 2000 грн., погодження правової позиції з клієнтом - 1000 грн., підготовка та написання позовної заяви - 4000 грн., подання позовної заяви - 1000 грн. Суд приходить до висновку, що консультація клієнта, вивчення актуальної судової практики та погодження правової позиції з клієнтом є складовою однієї послуги - підготовка та написання позовної заяви. З урахуванням положень наведених норм та зазначених фактичних обставин справи,

Outcome: approved