Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-24 00:00:00

1. Описова частина Стислий виклад позицій учасників справи [PERSON] звернулась до суду із заявою, у якій просить встановити факт смерті її батька [PERSON] , [INFO] на території, непідконтрольній Україні, у місті Донецьк. Свої вимоги обґрунтовує тим, що встановлення такого факту необхідне для оформлення спадщини після померлого батька [PERSON] , але вона не може реалізувати це право, оскільки смерть батька сталася на тимчасово окупованій території України і вона позбавлена можливості отримати свідоцтво про його смерть у відділі ДРАЦС. Заявниця та її представник у судове засідання не з`явилися. Представник заявника надала заяву про розгляд справи без її участі, заявлені вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовільнити. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи без їх участі, при ухваленні рішення покладаються на розсуд суду. Заяви та клопотання учасників справи Учасники справи інших заяв та клопотань до суду не подавали. Процесуальні дії у справі Ухвалою судді від 24 липня 2023 року відкрите провадження у справі, визначено дату та час судового засідання та заінтересованим особам роз`яснене право подати письмові пояснення по суті заяви. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося 2. Мотивувальна частина Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин та оцінка аргументів і доказів учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд установив, що заявниця [PERSON] є дочкою [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Батурин Бахмацького району Чернігівської області, громадянина України.(а.с. 7.8) Будьонівським районним відділом запису актів цивільного стану м. Донецька Державної Реєстраційної Палати Міністерства юстиції Донецької народної Республіки 6 травня 2019 року було видано свідоцтво серії [NUMBER] про смерть [PERSON] , який народився [INFO] у с. Батурин Бахмацького району Чернігівської області та помер [INFO] в м. Донецьку, про що складено актовий запис №443.(а.с.9) [PERSON] належить до кола спадкоємців першої черги за законом після смерті батька [PERSON] і встановлення факту його смерті безпосередньо впливає на її спадкові права, тому її звернення до суду з цією заявою є правомірним. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК Україниу судовому порядку може бути встановлений факт смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. За змістом ч.1, 2 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Справи про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду. Згідно з ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Частиною 1 підрозділу 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України №52/5 від 18.10.2000 (зі змінами) передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті серед іншого є: рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі- Закон), тимчасово окупована Російською Федерацією територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з п.7 ст.1-1 даного Закону тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації. Відповідно до ч.2 ст.1 Закону, м. Донецьк є територією тимчасово окупованою Російською Федерацією, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. За змістом положень ч. 2, 3 ст.9 Закону будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Водночас, під час оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відповідно до національного законодавства України має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду ООН у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду ООН у справі Намібії так званого «Намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «Намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи вищенаведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті особи для реалізації спадкових прав заявника, суд вважає за можливе застосувати названий «намібійський виняток» в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих установою, що знаходиться на тимчасово окупованій території, як доказів, оскільки суд виходить з того, що можливості збору доказів смерті на тимчасово окупованій території можуть бути істотно обмеженими. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що обставини викладені у позовній заяві підтверджуються письмовими матеріалами справи. Оскільки для проведення державної реєстрації смерті батька заявниці [PERSON] є об`єктивні перешкоди, то вимоги [PERSON] є обґрунтованими і підлягають до задоволення. Згідно з вимогами ч.4 ст. 317 ЦПК України рішення підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного,

Outcome: approved