Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-27 00:00:00

06.04.2023 [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що з 17 лютого 2012 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та рішення суду від 25.01.2019 шлюб між ними було розірвано. Від шлюбу вони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають разом із нею та повністю перебувають у неї на утриманні. Відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, добровільно матеріальної допомоги на дітей не надає, а сама вона не має можливості в повній мірі забезпечити дітей усім необхідним. У зв`язку з чим, просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на дітей у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову та до досягнення старшою дитиною повноліття, а після досягнення старшою дитиною повноліття аліменти на іншу дитину стягувати за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. 10.04.2023 судом прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач - [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце засідання повідомлена належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує у повному обсязі. Відповідач - [PERSON] отримав ухвалу про відкриття провадження у справі та позов з додатками особисто 18.05.2023 (а.с.39) та відзив на позов до суду не подав, у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце засідання повідомлений належним чином (а.с.28-33,38-41,47,48, 49-53). 08.05.2023 судом, згідно п.1 ч.2 ст. 223 ЦПК України, постановлено ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про відкладення розгляду справи на 21.06.2023. 20.06.2023 відповідач направив до суду клопотання про відкладення судового засідання мотивуючи тим, що він перебуває на лікуванні у КЛ «Феофанія» з 21.04.2023 по теперішній час. 21.06.2023 судом постановлено ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про задоволення заяви відповідача та про відкладення розгляду справи на 11.07.2023. 10.07.2023 відповідач направив до суду клопотання про відкладення судового засідання мотивуючи тим, що він перебуває на лікуванні в КЛ «Феофанія» з 21.04.2023 по теперішній час. 11.07.2023 судом постановлено ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про задоволення заяви відповідача та про відкладення розгляду справи на 28.07.2023, також, роз`яснено відповідачу положення ст. 2,43,44,183,211,275 ЦПК України, ст. 129 Конституції, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». 26.07.2023 відповідач направив до суду клопотання про відкладення судового засідання мотивуючи тим, що він перебуває на лікуванні в КЛ «Феофанія» з 21.04.2023 по теперішній час. 28.07.2023 судом постановлено ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про відмову у задоволенні клопотання відповідача щодо відкладення розгляду справи, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, однак, у даному випадку у суду є можливість вирішити спір по суті, відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи, відзив на позов із запереченнями та доказами в їх підтвердження до суду не подав, його явка в судове засідання не визнавалася обов`язковою та він не скористався своїм правом на участь у справі в режимі відео конференції чи шляхом залучення у справі його представника (адвоката). Також, судом прийнято до уваги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», позицію Європейського суду з прав людини (Sydorenko v. Ukraine (dec.), no/ 73193/12, 18 February 2021) , згідно якої Суд нагадує, що зацікавлена сторона зобов`язана проявити особливу старанність у захисті своїх інтересів і вжити необхідні заходи для ознайомленні з рухом провадження у справі, позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії», згідно якої Суд зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України за умов неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з 17 лютого 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, та рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 січня 2019 року, у справі № 357/12336/18, яке набрало законної сили 25.02.2019, шлюб між ними було розірвано. Від шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 3-7,8). Також, встановлено, що [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , разом із дітьми: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , та позивач не має можливості в повній мірі забезпечити дітей усім необхідним. З матеріалів справи ( а.с.14-15, 32,40-41,50,52) вбачається, що відповідач - [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , з 21.04.2023 по даний час перебуває на лікуванні КЛ «Феофанія» та на основі медичних документів йому видано довідку МКСХ № 23/2/1531 про тимчасову непрацездатність. При вирішенні спору суд виходить з наступного. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно із ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Таким чином, враховуючи обставини даної справи, суд визначає єдину частку заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дітей, що буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття, а після досягнення повноліття найстаршою дитиною передбачено право сторін на звернення до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, тому вимоги позивача в даній частині не підлягають до задоволення, адже це буде суперечити засадам цивільного судочинства. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років встановлений у розмірі 2833 гривні. Отже, розмір аліментів на кожну дитину має бути не меншим ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, у даному випадку не менше 1416,50 грн. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина 1 ст. 81 ЦПК України). Відповідач відзив на позов з доказами в підтвердження заперечень та спростування доводів позивача до суду не подав. З направлених до суду довідок медичної установи вбачається, що він перебуває на лікуванні та тимчасово непрацездатний. Так, при визначенні розміру аліментів на дитину суд має враховувати, зокрема, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, однак, обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Також, перебування батьків у шлюбі або його розірвання не впливає на обов`язок батьків утримувати дитину, адже аліменти на дитину є гарантією виконання кожним з батьків свого обов`язку забезпечувати дитину, надавати їй можливість на користування всіма благами соціального забезпечення, належним харчуванням, житлом, розвагами, надати їй захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Аліменти є власністю самої дитини, а не батьків. Батьки лише отримують та використовують їх від імені дітей. Також, слід зазначити, що працездатність це здатність до праці, що залежить від стану здоров`я, фізичного, духовного розвитку (розумових та емоційних можливостей), а також професійних знань, уміння і досвіду працівника, що дає йому змогу виконувати роботу визначеного обсягу, характеру та якості. Тобто здатність людини до праці оцінюється не лише за можливістю виконання роботи та функціональним станом організму, а й за додатковими критеріями (стан здоров`я, професійні знання, вміння, досвід). Законодавство України не визначає поняття працездатності, натомість повніше його зміст розкривається через використання понять «непрацездатність» та «втрата працездатності», які вживаються в трудовому праві, праві соціального забезпечення, тощо. Аналіз правових норм дозволяє дійти висновку, що втрата працездатності може бути постійна і тимчасова. Постійна втрата працездатності це повна чи часткова втрата здатності до загальної чи професійної праці. Повна втрата працездатності означає непрацездатність особи. Непрацездатність це стан здоров`я (функцій організму) людини, обумовлений захворюванням, травмою тощо, який унеможливлює виконання роботи визначеного обсягу, професії без шкоди для здоров`я. Прикладом часткової втрати працездатності є інвалідність. При цьому, необхідно відмітити, що існує два критерії визначення інвалідності медичний та економічний. З медичної точки зору це розлад функцій організму, з економічної точки зору це таке порушення, яке призводить до втрати працездатності: професійної чи загальної. Інвалідність це стійкий розлад функцій організму, зумовлений захворюванням, наслідком травм або вродженим дефектом, який призводить до обмеження життєдіяльності, до необхідності в соціальній допомозі і захисті. Обмеження життєдіяльності це повна або часткова втрата здатності обслуговувати себе, самостійно пересуватись, орієнтуватись, спілкуватись, контролювати свою поведінку, вчитись, займатись трудовою діяльністю. Під тимчасовою втратою працездатності розуміють неспроможність особи виконувати свою трудові обов`язки внаслідок короткотривалих обставин об`єктивного характеру. Тимчасова непрацездатність має тимчасовий зворотний характер під впливом лікування та реабілітаційних заходів, триває до відновлення працездатності або встановлення групи інвалідності. Висновки органів медико-соціальної експертизи про умови і характер праці інвалідів є обов`язковими для власників та адміністрації підприємств, установ і організацій. Порядок організації та проведення медико-соціальної експертизи встановлюється Кабінетом Міністрів України постановою від 4 квітня 1994 р., № 221. Так, у медико-соціальних експертних комісіях (МСЕК) проходять огляд громадяни, які частково чи повністю втратили здоров`я внаслідок захворювання, травм та уроджених дефектів, що обмежують їх життєдіяльність, а також особи, які за чинним законодавством мають право на соціальну допомогу, з метою виявлення компенсаторно-адаптаційних можливостей особи для реалізації заходів реабілітації та адаптації інвалідів. У даному випадку, згідно довідки МКСХ № 23/2/1531 [PERSON] має тимчасову непрацездатність. Згідно з ч.4 ст.273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, враховуючи, що батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття і такий обов`язок є рівною мірою обов`язком як матері, та і батька, обов`язком особистим, індивідуальним, суд діючи в інтересах дітей приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з 06.04.2023 і до досягнення дітьми повноліття, оскільки визначений спосіб стягнення аліментів відповідає положенням законодавства та інтересам дітей, їх рівню життя, фізичному, моральному, культурному, духовному і соціальному розвитку. На підставі ст. 141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору за подання до суду вказаного позову, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь держави судового збору в розмірі 1073,60 грн.

Outcome: partial