Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-02 00:00:00

В провадження Київського районного суду м.Харкова надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Розумна Оксана Олександрівна до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Харківська міська рада в якій позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обгрунтування позову зазначає, що квартира [ADDRESS] була передана в користування [PERSON] для проживання разом з сім`єю: [PERSON] (дружина), [PERSON] (дочка), [PERSON] (дочка), [PERSON] (син), на підставі ордеру № 1485 від 15.07.1977, виданому виконавчим комітетом Київської ради депутатів працюючих м. Харкова. 22.07.2005 у вказаній квартирі було зареєстровано [PERSON] , [INFO] , яка є дочкою [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 19.12.2017 Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 28.09.2021 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). [PERSON] добровільно знялась із зареєстрованого місця проживання, на даний час постійно проживає та зареєстрована за іншою адресою. [PERSON] з 21.02.1992 зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] також зареєстровані за вказаною адресою, хоча фактично понад 5 років проживають в іншій країні. Так, [PERSON] переїхала на постійне місце проживання до російської федерації та 02.11.2016 отримала паспорт громадянки російської федерації, на даний час прописана та мешкає за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] є дочкою [PERSON] та виїхала на постійне місце проживання разом з матір`ю, паспорт громадянки російської федерації був нею отриманий 23.08.2021, місце проживання зареєстроване за тією ж адресою: [ADDRESS] . Будь-які особисті речі [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS] відсутні, помешканням відповідачки не цікавляться, участі в утриманні квартири не беруть, наміру повертатися до України не мають. Підтвердженням таких намірів відповідачів є також те, що 14.02.2022 [PERSON] та [PERSON] видали довіреності № 36 АВ 3701348 та № 36 АВ 3701352 відповідно, якими уповноважили [PERSON] бути їхнім представником з питань зняття їх з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] . Однак, зняти з реєстрації відповідачок на підставі вказаних довіреностей [PERSON] не має можливості. Реєстрація відповідачок у вказаній квартирі порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, зокрема, перешкоджає здійсненню приватизації квартири. Ухвалою суду від 10 квітня 2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено судове засідання. Крім того, задоволено клопотання про витребування доказів, витребувано з Державної прикордонної служби України інформацію: про перетин державного кордону України, із зазначенням дати та місця перетину, за період з 01 січня 2017 року по 10 квітня 2023 року громадянкою України [PERSON] , [INFO] ; про перетин державного кордону України, із зазначенням дати та місця перетину, за період з 01 січня 2017 року по 10 квітня 2023 року громадянкою України [PERSON] , [INFO] . Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. До початку судового засідання представник позивача - адвокат Розумна О.О. через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку, шляхом направлення судової кореспонденції за місцем реєстрації, на підтвердження чого в матеріалах справи наявна поштова кореспонденція, яка була повернута оператором поштового зв`язку у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою.. Заяв про відкладення судового засідання чи розгляд справи у відсутність відповідачів до суду не надходило. Відзиву на позовну заяву не подано. Відповідно до вимог ст. 44 ЦПК України учасники судового розгляду повинні добросовісно користуватися своїми правами. Тому, суд вважає, що відповідачі не з`явилися в судове засідання без поважаних причин. Відповідно до ст. 131 ч.1 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Третя особа у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення, заяв, клопотань до суду не надходило. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя. В той же час, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Також, Рішенням Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Враховуючи, що відповідачі належним чином повідомлені про місце і час судового засідання, суд розглядає справу за їх відсутності та згідно з ч.4 ст.223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з частиною першою статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції кожній особі гарантується, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 21 лютого 1990 року у справі Powell and Rayner v. the U.K.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року в справі Gillow v. the U.K.), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року в справі Larkos v. Cyprus). За змістом рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Отже, право на житло є одним з фундаментальних прав людини, гарантованих не тільки Конституцією України, а і Конвенцією, має велике економічне і соціальне значення, а тому суд при вирішенні спору, пов`язаного з правами на житло, зобов`язаний встановити не тільки законність втручання у право на повагу до житла та його мету, а також необхідність такого втручання в демократичному суспільстві. Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Оцінка відповідності та правомірності втручання у право особи на житло охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: законність втручання (згідно із законом); легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві. Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує втрата житла, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим. Згідно з ч.4, 5 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. За змістом ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідност.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] була передана в користування [PERSON] для проживання разом з сім`єю: [PERSON] (дружина), [PERSON] (дочка), [PERSON] (дочка), [PERSON] (син), на підставі ордеру № 1485 від 15.07.1977, виданому виконавчим комітетом Київської ради депутатів працюючих м. Харкова, копію якого долучена до матеріалів справи (а.с. 7). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 19.12.2017 Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області (а.с.9). [INFO] помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 28.09.2021 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (а.с.10). Із довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 06.04.2023 вбачається, що окрім позивача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] зареєстровані відповідачі [PERSON] та з 22.07.2005 року [PERSON] (а.с. 34). [PERSON] переїхала на постійне місце проживання до російської федерації та 02.11.2016 отримала паспорт громадянки російської федерації, на даний час прописана та мешкає за адресою: [ADDRESS] (а.с.11-17). [PERSON] є дочкою [PERSON] та виїхала на постійне місце проживання разом з матір`ю, паспорт громадянки російської федерації був нею отриманий 04.07.2019, місце проживання зареєстроване за тією ж адресою: [ADDRESS] (а.с.18-23). Згідно долучених до матеріалів справи довіреностей 36 АВ 3701348 та 36 АВ 3701351 [PERSON] та [PERSON] уповноважили [PERSON] займатися питання зняття їх з реєстраційного обліку, у зв`язку із зміною громадянства та виїздом на постійне місце проживання до російської федерації (а.с.24-28). Головним центром обробки інформації Державної прикордонної служби України надано витяг з наявною у базі даних інформацією щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України громадянкою України [PERSON] у період з 08.11.2017 по 12.07.2023, згідно якого [PERSON] , [INFO] , виїхала з території України - перетнула пункт пропуску Гоптівка 29.08.2018 01:35:23. Іншої інформації немає. Головним центром обробки інформації Державної прикордонної служби України надано витяг з наявною у базі даних інформацією щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України громадянкою України [PERSON] у період з 08.11.2017 по 10.04.2023, згідно якого [PERSON] , [INFO] , виїхала з території України - перетнула пункт пропуску Гоптівка 29.08.2018 01:36:25. Іншої інформації немає. Повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням сукупність наданих доказів в їх взаємозв`язку і достатності, належності та допустимості, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог. Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Таким чином, у разі встановлення судом факту лише тимчасової відсутності наймача за місцем мешкання, строк якого не перевищує шести місяців, підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщення немає. Під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Разом з тим, обставиною, яка перериває шестимісячний строк, не може вважатися епізодичні появи особи не з метою постійного проживання, а з метою лише утримати за собою житло. Законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем мешкання понад шість місяців, і за наявністю яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем мешкання, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановленні законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки. Відносно доказів, які можуть бути прийняті судом на підтвердження факту не проживання особи за місцем мешкання протягом певного часу, слід виходити з загальних положень глави 5 ЦПК України. На підтвердження факту відсутності відповідачів за місцем їх реєстрації за адресою: [ADDRESS] , судом отримано витребувані за клопотанням позивача докази від Державної прикордонної служби, згідно відомостей яких з 29.08.2018 відповідачі на територію України не заїжджали. Відомостей про те, що відповідачі цікавляться спірним житлом, або даних про те, що вони звертались до правоохоронних органів або суду відносно захисту своїх житлових прав та інтересів не встановлено. Згідно з інформацією, наданою на запит суду, з реєстру територіальної громади м. Харкова , місце проживання відповідачів, зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . При цьому, у відповідності з наведеною нормою та п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 р. за №2 «Про деякі питання, що виникли з практики застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім`ї втрачає право користування жилим приміщенням якщо він вибув на інше постійне місце проживання. Доказами вибуття можуть бути будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення іншого договору на невизначений строк, тощо) В ході розгляду даної справи, на підставі належних, допустимих та достовірних доказів судом встановлено, що відповідачі у строк понад шість місяців не проживають в житловому приміщенні, ці обставини не спростовано відповідачами. У постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2 Пленум Верховного Суду України підкреслив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідачами не надано доказів того, що існували поважні причини їх відсутності в житловому приміщенні у строк протягом більше шести місяців. Не містять матеріали справи також і будь - яких доказів того, що позивач перешкоджав відповідачам у користуванні житловим приміщенням, або ж доказів наявності підстав для збереження житлового приміщення за наймачем протягом більш тривалого періоду, передбачених пунктами 1 - 7 частини 3 статті 71 Житлового кодексу України. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. ( ст. 89 ЦПК України) Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Розумна Оксана Олександрівна до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню, ухвалюючи рішення суд визнає [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] , оскільки як встановлено судом відповідачі не проживають в спірному житлі понад шість місяців без поважних причин, що є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування спірним житловим приміщення.

Outcome: approved