Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-24 00:00:00

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник адвокат Клапчук Ф.П. просять суд визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на 2/3 частин земельної ділянки площею 0,0556 га, що складає площу 0,0371 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 3222210100:01:479:0066, обґрунтовуючи позов наступним. Згідно з ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 11.04.2002 р. було затверджено мирову угоду між [PERSON] та [PERSON] . За позивачем визнано право власності на 2/3 частини житлового будинку, що розташований [ADDRESS] . За відповідачем визнано право власності на 1/3 частини житлового будинку, що розташований [ADDRESS] . Під час поділу житлового будинку між позивачем та відповідачем не було встановлено порядок користування земельною ділянкою та виділення частину земельної ділянки у відповідності до часток у житловому будинку. В подальшому рішенням виконавчого комітету Кагарлицької міської ради № 173 від 09.09.2020 р. частині житлового будинку позивача присвоєно адресу [ADDRESS] , а частині житлового будинку відповідача присвоєно адресу [ADDRESS] . На підставі ухвали Кагарлицького районного суду Київської області від 11.04.2002 р. та рішення виконавчого комітету Кагарлицької міської ради № 173 від 09.09.2020 р. позивачем було зареєстровано право власності на свою частину в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Після державної реєстрації права власності позивачу стало відомо, що відповідачем виготовлено технічну документацію на всю земельну ділянку за адресою [ADDRESS] та зареєстровано право власності також на всю ділянку площею 0,0556 га, в тому числі і на ту, де знаходиться частина житлового будинку позивача. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Частиною 1 ст. 377 Цивільного кодексу України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до ч. 4 ст. 88 Земельного кодексу України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Згідно п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 04.10.1991 р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» одночасно з розв`язанням спору про право власності на будинок, виділ частки або встановлення порядку користування конкретними приміщеннями, суд може також: згідно зі ст. 105 ЗК вирішити позов, якщо він заявлений, про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою між громадянами, яким жилий будинок належить на праві спільної власності. З наведених норм вбачається, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права власності на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, який на ньому розташований, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі. Відповідно до п. 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц, згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 809/48/18, набуття речового права на земельну ділянку особою, яка набула права власності на розміщене на ній нерухоме майно, відбувається шляхом переходу від попереднього власника (користувача) земельної ділянки. Таким чином, при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі або споруди. Стаття 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю, що на ній розташована. Оскільки позивач на підставі уxвали Кагарлицького районного суду Київської області від 11.04.2002 р. набула право власності на частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вона має право на визнання за нею права власності на пропорційну частину земельної ділянки, яка є необхідною для обслуговування належної їй частини житлового будинку. Враховуючи, що позивач набула права власності 2/3 частин житлового будинку, за нею має бути визнано право власності на 2/3 частин земельної ділянки площею 0,0556 під її частиною будинку, що становить 0,0371 га. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи з вказаних положень Конституції України та Цивільного кодексу України позивач як власник майна має право безперешкодно користуватись своєю власністю та таке право гарантується державою. Тобто, у разі неможливості реалізації свого права держава, в особі судів, забезпечує захист права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Положеннями ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник звернулися із зустрічним позовом та просять суд скасувати рішення (та відповідний запис) державного реєстратора про реєстрацію права власності житловою будинку за адресою: [ADDRESS] згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 54549731 від 13.10.2020 року, обґрунтовуючи зустрічний позов наступним. Згідно мирової угоди, затвердженої ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 11.04.2002 року, за [PERSON] було визнано право власності на 2/3 частини житлового будинку, а за ним визнано право власності на 1/3 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , частка будинковолодіння [PERSON] складала 58/100 частини будинковолодіння, а 1/3 частину житлового будинку, право власності на яку визнано за ним, складала 42/100 частини будинковолодіння. Отже, згідно мирової угоди, затвердженої ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 11.04.2002 року, за [PERSON] було визнано право власності на 2/3 частини житлового будинку, господарських будівель і споруд, то складала 58/100 частки вартості будинковолодіння, а 1/3 частина житлового будинку, право власності на яку визнано за ним, складала 42/100 частки будинковолодіння. До матеріалів позовної заяви [PERSON] долала копію Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, зокрема, житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Із зазначеного витягу вбачається, що загальна площа складає 54,6 кв.м , житлова площа складає 32 кв.м. Загальна житлова площа та житлова площа не відповідають мировій угоді, затвердженій ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області віл 11.04.2002 року, яка є однією з підстав реєстрації права власності житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Із зазначеного Витягу вбачається, що матеріал, з якого зроблені стіни будинку - це черепашник, обкладений цеглою. Фактично стіни будинку зроблені із саману (суміш глини та соломи). В мировій угоді, затвердженій ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 11.04.2002 року, відсутні криниця - №1, ворота - №2, огорожа - № 3, але ці об`єкти зазначені у Витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що [PERSON] зареєструвала право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за розміром частки 1/1, що ніяким чином не відповідає мировій угоді, затвердженій Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 11.04.2002 року, яка зазначена як одна із підстав реєстрації права власності. Іншою підставою реєстрації права власності є рішення органу місцевого самоврядування Кагарлицької міської ради від 09.09.2020 року № 173. Рішення виконкому Кагарлицької міської ради від 09.09.2020 року № 173 «Про впорядкування поштової адреси», яке [PERSON] додане до матеріалів позовної заяви, виконкомом Кагарлицької міської ради, прийняте за заявою [PERSON] з приводу зміни поштової адреси. Оскільки існують суттєві невідповідності підстав реєстрації права власності реальним обставинам і, зокрема, мировій угоді, затвердженій Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 11.04.2002 року, вважає, що рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , підлягає скасуванню. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Порядок скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно передбачений Законом України від 01.07.2004 № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою КМУ від 25.12.2015 № 1127, Порядком ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим постановою КМУ від 26.10.2011 № 1141. Так, відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону № 1952 записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону № 1952 у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому п.п. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому п.п. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ч.2 цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] подали відзив первісну позовну заяву та просять суд відмовити [PERSON] в задоволенні первісної позовної заяви до [PERSON] про визнання права власності на частину земельної ділянки (цивільна справа № 368/1160/20) у зв`язку з її необгрунтованістю та бездоказовістю. Застосувати до всіх позовних вимог [PERSON] у цивільній справі № 368/1160/20 за її позовом до [PERSON] про визнання права власності на частину земельної ділянки позовну давність. В 1997 році він отримав в користування земельну ділянку площею 0,06 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Дана обставина підтверджується довідкою Кагарлицької міської ради від 26.02.2020 року № 946, копія якої додається. Зазначену земельну ділянку він отримав у користування, перебуваючи у шлюбі з позивачкою [PERSON] . На зазначеній земельній ними був побудований житловий будинок, господарські будівлі і споруди. Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. 05 листопада 2001 року шлюб між ним та [PERSON] було розірвано. Дана обставина підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, копія якого додається. Після розірвання шлюбу [PERSON] звернулась до Кагарлицького районного суду Київської області з позовом про поділ будинку. Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 11.04.2002 року було затверджено мирову угоду, згідно якої за [PERSON] було визнано право власності на 2/3 частини житлового будинку, а за ним визнано право власності на 1/3 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Отже, в 2002 році, позивачка, подаючи до суду позовну заяву про поділ житлового будинку та визнання за нею права власності на частину будинку, не ставила питання про поділ земельної ділянки та визнання права власності (користування) на частину земельної ділянки. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Вважає за необхідне клопотати (заявити) перед судом про застосування до всіх вимог позивача строк позовної давності. Відповідно до ч. 2 ст. 72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93. 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумцію можливості та обов`язку особи знати про етап своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. За таких обставин заявляє про застосування до всіх позовних вимог позивачки позовної давності, оскільки від дати розірвання шлюбу та поділу буднику пройшло близько 20 років. У період часу з 8 лютого 2011 р. по 12 червня 2012 р. включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалася спільною сумісною власністю подружжя; до 8 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Аналогічний висновок по застосуванню норми Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12 (провадження № 61-27342СВ18), від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18), від 12 червня 2019 року в справі № 409/1959/15-ц (провадження № 61-14257СВ18), від 24 квітня 2020 року у справі № 622/999/16-ц (провадження № 61-1260СВ19, ЄДРСРУ № 88951940) та від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17 (провадження № 61-29004СВ18, ЄДРСРУ № 91037301). Право власності на земельну ділянку площею 0,0556 га за адресою: [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3222210100:01:479:0066, він зареєстрував 07.08.2020 року. Тобто, через 19 років після розірвання шлюбу з [PERSON] та через 18 років після винесення ухвали Кагарлицьким районним судом Київської області про затвердження мирової угоди про поділ житлового будинку. Таким чином, земельна ділянка площею 0,0556 га за адресою: [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд не була об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому позов [PERSON] про визнання права власності на частину земельної ділянки є безпідставним та є таким, що не підлягає задоволенню. Згідно мирової угоди, затвердженої ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 11.04.2002 року, згідно якої за [PERSON] було визнано право власності на 2/3 частини житлового будинку, а за ним визнано право власності на 1/3 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , частка будинковолодіння [PERSON] складала 58/100 частини будинковолодіння, а 1/3 частину житлового будинку, право власності на яку визнано за ним, складала 42/100 частини будинковолодіння. Отже, згідно мирової угоди, затвердженої ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 11.04.2002 року, за [PERSON] було визнано право власності на 2/3 частини житлового будинку, господарських будівель і споруд, що складала 58/100 частки вартості будинковолодіння, а 1/3 частина житлового будинку, право власності на яку визнано за мною, складала 42/100 частки будинковолодіння. В своїй позовній заяві позивачка посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц та від 12 грудня № 809/48/18, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі або споруди. При розгляді цивільної справи та затвердженні ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області мирової угоди від 11.04.2002 року, згідно якої за [PERSON] було визнано право власності на 2/3 частини житлового будинку, господарських будівель і споруд, що складала 58/100 часток будинковолодіння, а 1/3 частина житлового будинку, право власності на яку визнано за мною, складала 42/100 будинковолодіння, судова будівельно-технічна експертиза про визначення часток у спільному майні подружжя не проводилась. Хто обраховував частки будинковолодіння позивача та відповідача, йому не відомо. Всі первинні документи на будинок, зокрема технічний паспорт, свідоцтво про право власності зникли завдяки умисним діям [PERSON] . Виготовлений технічний паспорт на частину домоволодіння, яке належить на праві власності [PERSON] , відрізняється від технічного паспорта на будинок, який був за станом на 11 квітня 2002 року. Виговлений технічний паспорт на частину будинковолодіння, яке належить на праві власності [PERSON] , також відрізняється від технічного паспорта на будинок, який був за станом на 11 квітня 2002 року. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник адвокат Клапчук Ф.П. зустрічні позовні вимоги не визнають та просять у їх задоволенні відмовити, оскільки зустрічні позовні вимоги є надуманими та не підтвердженими ніякими належними та допустимими доказами. Окрім того, вважають, що підстав для застосування строків позовної давності відсутні. Суд, вислухавши сторони, їх представників, експерта, вивчивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Згідно з частиною другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову. Стаття 41 Конституції України гарантує те, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 цього ж Кодексу унормовано, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, а законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з частинами шостою, сьомою статті 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу. Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України. Законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині шостій статті 57 СК України. На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2022 року у справі № 504/1126/19, провадження № 61-18866св21, від 02 серпня 2022 року у справі № 760/23279/20, провадження № 61-19299св21. Що стосується первісних позовних вимог [PERSON] , то слід зазначити наступне. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.01.1994 р. Шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 05.11.2001 р. під № 106 Відділом реєстрації актів громадянського стану Кагарлицького районного управління юстиції Київської області (т. 1 а.с. 69). Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 11.04.2002 р. було затверджено мирову угоду про розподіл сумісного майна подружжя, а саме: -за [PERSON] визнається право власності на 2/3 частини житлового будинковолодіння, розташованого в [ADDRESS] , загальною вартістю 31 729 грн., а саме: 1-веранда з ганком, пл.. 6,5 кв.м., вартістю 2854 грн.; 1-1 сіни, пл.. 7,5, кв.м., вартістю 3330 грн.; 1-2 житлова кімната, пл.. 19,4 кв.м., вартістю 8610 грн.; 1-5 кухня, пл.. 7,8 кв.м., вартістю 3460 грн.; 1-7 житлова кімната, пл.. 13,0 кв.м., вартістю 2630 грн., що складає 64/100 частки вартості будинку на суму 20884 грн., а також господарські будівлі: сарай Б 40 % пл.. 17,0 кв.м., вартістю 5352 грн., погріб під Б вартістю 4275, туалет вартістю 1218 грн., Всього загальною вартістю 31 729 грн., що складає 58/100 частки вартості будинковолодіння; відмостка вартістю 1268 грн., паркан шиферний вартістю 989 грн., на суму 2257 грн. -за [PERSON] залишається на праві власності 1/3 частина будинковолодіння в [ADDRESS] , що складає 36/100 частин вартості будинку, а саме: приміщення: 1-3 житлова кімната, пл.. 9,2 кв.м., вартістю 4084 грн.; 1-4, пл.. 9,5 кв.м., вартістю 4216 грн.; 1-6 пл.. 16,8 кв.м., вартістю 3398 грн. та господарські будівлі: сарай Б 60%, пл.. 25 кв.м., вартістю 8029 грн.; сарай Г, пл.. 14,5 кв.м., вартістю 3080 грн.; а всього загальною вартістю 22807 грн., що складає 42/100 частин будинковолодіння. Також паркан металевий вартістю 227 грн., ворота вартістю 734 грн., хвіртка 316 грн., на суму 1277 грн. - [PERSON] звільняється від сплати компенсації [PERSON] грошової компенсації за частину будинколодіння. - [PERSON] зобов`язується демонтувати сходини в кімнаті 1-2, двері між кімнатами 1-2, 1-3, 1-4 двері залишає собі; дверний пройом в кімнату 1-6, але двері залишає [PERSON] у строк до 11.06.2003 р. (т. 1 а.с. 9-10). Реєстраційне посвідчення видане 13.06.2002 р. Кагарлицьким бюро технічної інвентаризації на 2/3 частини домоволодіння [ADDRESS] зареєстровано за гр.. [PERSON] , право особистої власності на підставі рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 11.04.2002 р., записано в реєстрову книгу 14 за № 4503 (т. 1 а.с. 11). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності від 13.10.2020 р. реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2192241332222, об`єкт нерухомого майна: житловий будинок, будинок садибного типу, об`єкт житлової нерухомості: Так. Опис об`єкта: Загальна площа (кв.м): 54,6, житлова площа (кв.м): 32.5. матеріали стін: черепашник обкл.цеглою. Опис: Житловий будинок - А (рік побудови - 1996), прибудова - а2, танок, сарай - Б1, погріб - під Б, вбиральня - В1. криниця - №1, ворота - №2, огорожа - № 3. Адреса: [ADDRESS] . Дата та час державної реєстрації: 05.10.2020 р. 14 год. 30 хв. Підстава для державної реєстрації: рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер: 173, виданий 09.09.2020, видавник: Кагарлицька міська рада Київської області; ухвала суду, серія та номер: виданий 11.04.2002, видавник: Кагарлицький районний суд Київської області. Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 54549731 від 13.10.2020 09:46:19, [PERSON] , Кагарлицька міська рада, Київська обл. Форма власності - приватна. Розмір частки - 1/1. Власник - [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] . країна громадянства: Україна (т. 1 а.с. 12-13). Рішенням Виконавчого комітету Кагарлицької міської ради № 173 від 09.09.2020 р. «Про впорядкування поштової адреси» було вирішено змінити поштову адресу на житловий будинок по [ADDRESS] у зв`язку із поділом (виділом) часток в натурі, частині будинку, яка належить гр. [PERSON] із [ADDRESS] на [ADDRESS] , а частині, яка належить гр. [PERSON] змінити поштову адресу із [ADDRESS] на [ADDRESS] . Гр.. [PERSON] та гр. [PERSON] провести державну реєстрацію речового права на нерухоме майно з новоприсвоєним номером, виготовити табличку з назвою вулиці та ново присвоєним номером і прикріпити її на фасаді споруди (т. 1 а.с. 14). Згідно інформації Державного земельного кадастру про право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 3222210100:01:479:0066, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0556, місце розташування якої: [ADDRESS] . Дата документації: 16.07.2020 р. Прізвище, ім`я та по-батькові суб`єкта права власності - [PERSON] . Дата державної реєстрації - 07.08.2020 р. (т. 1 а.с. 15-17). Згідно технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , замовником якого є [PERSON] , дана виготовлення якої 01.10.2020 р. (т. 1 а.с. 18-23). Довідкою до технічного паспорту № 01-29/09/20-КТІ від 01.10..2020 р. на житловий будинок [ADDRESS] від 01.10.2020 р. виготовлено ТОВ «Реєстраційний центр «Алтана»» встановлено, що за результатами проведеної технічної інвентаризації згідно до Наказу Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року № 127 «Про затвердження Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна» зі змінами та доповненнями, житловий будинок [ADDRESS] , має такі техніко-економічні показники: Загальна площа літ. «А» - 54,6 кв.м; Житлова площа - 32,5 кв.м. На земельній ділянці також розташовуються: літ. «Б» - сарай, площею 16,2 кв.м, під. «Б» - погріб, площею 11,4 кв.м, літ. «В» - вбиральня площею 1,0 кв.м. № 1 - криниця, № 2 - ворота, № 3 - огорожа. Також повідомили, що загальна та житлова площа різняться відповідно до ухвали суду від 11.04.2002 року та Реєстраційного посвідчення від 13.06.2002 року - запис в реєстраційній кризі №4503, за рахунок уточнення лінійних розмірів та встановлення додаткової перегородки з влаштуванням санвузла без зачіпання капітальних конструкцій. Також повідомили, що під час проведення технічної інвентаризації було оптимізовано нумерацію приміщень житлового будинку та призначення нежитлових кімнат, а саме: Приміщення № 1 - коридор, приміщення № 2 - санвузол, колишній номер «І» та колишня назва - «веранда». Приміщення № 3 - коридор, колишній номер «1-1», колишня назва «сіни» Приміщення №4 - кімната (житлова), колишній номер «1-2» Приміщення №5 - кухня, колишній номер «1-5», Приміщення № 6 - кімната (житлова), колишній номер «1-7». Крім того, об`єкт нерухомого майна під власністю гр. [PERSON] з вище перелікованими характеристиками та показниками утворився в результаті розділення сумісного майна подружжя, згідно ухвали Рішення суду від 11.04.2002 року, житлового домоволодіння загальною площею 89,7 кв.м та житловою площею 67,9 кв.м. Перепланувань та реконструкцій, які потребують введення в експлуатації, не виявлено (т. 1 а.с. 24). Витягом з рішення Кагарлицької міської ради ХІІІ сесії ХХІ скликання від 18.01.1994 р. «Про виділення земельних ділянок для будівництва індивідуальних житлових будинків громадянам міста Кагарлика» розглянувши заяву [PERSON] , вирішила виділити [PERSON] земельну ділянку розміром 0,10 га для будівництва індивідуального житлового будинку в [ADDRESS] (т. 1 а.с. 70-71). Рішенням Кагарлицької міської ради V сесії ХХІІ скликання від 24.05.1996 р. було розглянуто заяву [PERSON] про виділення земельної ділянки під індивідуальне житлове будівництво та і вирішено виділити [PERSON] земельну ділянку розміром 0,06 га (т. 1 а.с. 72). Розрахунковим проектно-вишукувальним архітектурно-планувальним бюро було складено план забудови земельної ділянки, що в [ADDRESS] , яку рішенням сесії міської ради від 24.05.1996 під забудову [PERSON] , площа ділянки - 600 кв.м. (т. 1 а.с. 73). Згідно акту, складеного представником виробничо-госпрозрахункової групи при завідуючому відділом архітектури і будівництва Кагарлицької держадміністрації Пушняком В.О. про те, що 24.05.1996 р. рішенням сесії міської ради народних депутатів № 5 було проведено внатурі відвід земельної ділянки загальною площею 600 кв. м. розташований в [ADDRESS] в користування [PERSON] . Вказана ділянка разом із закріпленими на ній геотехнічними знаками передано присутньому при відводі тов.. [PERSON] (т. 1 а.с. 74). Договором про надання безстрокового використання земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на право особистої власності від 24.05.1996 р. було відведено [PERSON] на право безстроковості користуванням земельною ділянкою по [ADDRESS] , площею 600 кв.м. згідно плату земельної ділянки (т. 1 а.с. 75-76). Згідно архівного витягу до рішення Х сесії ХХІІ скликання Кагарлицької міської ради від 15.01.1998 р. [ADDRESS] змінено старий номер 2-а на номер 60 (т. 1 а.с. 77). Підпискою забудовника індивідуального житлового будинку, який будується в м. Кагарлик [PERSON] зобов`язався, що одержуючи план на забудову власного індивідуального житлового будинку зобов`язався будівництво садиби, а саме: житловий будинок, хлів, погріб, гараж та інші надвірні споруди, благоустрій земельної ділянки, виділеної у користування, та прилеглої до неї частини пер. Тітова у відповідності з наданим планом на забудову і типового проекту (т. 1 а.с. 78). Довідкою начальника земельного відділу виконкому Кагарлицької міської ради видана [PERSON] про те, що земельна ділянка в [ADDRESS] , загальною площею 0,06 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд дійсно використовується ним з 1997 р. (т. 1 а.с. 79). Рішення LXX сесії VІІ скликання Кагарлицької міської ради № 665-34 від 25.06.2020 р. було надано гр.. [PERSON] дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) у власність загальною площею 0,06 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] (т. 1 а.с. 83). Рішення LXXІ сесії VІІ скликання Кагарлицької міської ради № 681-26 від 30.07.2020 р. було затверджено гр. [PERSON] матеріали технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) загальною площею 0,0556 га, (кадастровий номер 3222210100:01:479:0066) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована в [ADDRESS] та передано гр. [PERSON] у власність з земель комунальної власності земельну ділянку загальною площею 0,0556 га, (кадастровий номер 3222210100:01:479:0066) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована в [ADDRESS] (т. 1 а.с. 84). Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку вбачається, що за заявою [PERSON] 17.07.2020 р. було зареєстровано земельну ділянку площею 0,0556 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер - 3222210100:01:479:0066 (т. 1 а.с. 85-86). Рішення № 57 від 17.03.2020 р. було вирішено видати гр. [PERSON] дублікат свідоцтва на право власності на житловий будинок по [ADDRESS] , виданого на підставі рішення виконкому Кагарлицької міської Ради народних депутатів від 13 вересня 1997 року № 123 та зареєстрованого в Кагарлицькому БТІ, реєстр ( книга 14 за № 450) (т. 1 а.с. 89). Висновком експерта за результатами судової земельно-технічної та оціночно - земельної експертизи № 31985/21-41/505/23-41 від 11.01.2023 р. встановлено, що ринкова вартість земельної ділянки площею 0,0556 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 3222210100:01:479:0066, станом на 22.12.2022 року визначена в розмірі 67 228,00 грн. Визначена вартість звільняється від оподаткування ПДВ. На розгляд суду пропонується два варіанти розподілу земельної ділянки площею 0,0556 га, кадастровий номер 3222210100:01:479:0066 за адресою; [ADDRESS] відповідно до часток співвласників: 2/3 частки (0,0371 га) [PERSON] та 1/2 (0,00185 га) [PERSON] . Варіант №1 докладно описаний в дослідницькій частині висновку (стор. 49-51) та схематично зображений на Додатку № 1. Варіант №2 докладно описаний в дослідницькій частині висновку (стор. 52-54) та схематично зображений на Додатку № 2. Варіант № 1. Поділу земельної ділянки з кадастровим номером № 3222210100:01:479:0066, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . За даним варіантом пропонується виділити співвласникам домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,0556 га пропорційно часткам: гр. [PERSON] - 2/3 частки - 0,0371 га та [PERSON] - 1/3 частки - 0,0185 га. [PERSON] пропонується виділити земельну ділянку загальною площею 0,0371 га, в Додатку №1 до висновку зображені лініями червоного кольору і заштриховані лініями червоного кольору. Поквартивне користування житловим будинком та господарськими будівлями позначено як контур червоного кольору з червоними вкрапленнями. Земельна ділянка S1 площею 0,0371 га (номера точок 1-2-3-4-5-6-7-8-9-10-11-12-13-14-15-16-17-18-19-20-21-22-23-24), лінійні проміри між поворотними точками земельної ділянки позначено на Рисунок 13 та обмежена лініями розподілу. [PERSON] пропонується виділити земельну ділянку загальною площею 0,0185 га (з урахуванням того, що площа під будинком становить 0,0185 га (з урахуванням того, що площа під будинком становить 0,0085 га), в Додатку № 1 до висновку межі якої зображено лініями синього кольору і заштриховано лініями синього кольору. Поквартирне користування житловим будинком та господарськими будівлями позначено як контур блакитного кольору з блакитними вкрапленнями. Земельна ділянка S2 площею 0,0185 га (номера точок: 1-2-3-4-5-6-7-8-9-10-11-12-13-14-15-16-17), лінійні проміри між поворотними точками земельної ділянки позначено на Рисунку 14 та обмежена лініями розподілу. Варіант №2. За даним варіантом пропонується виділити співвласникам домоволодіння, розташованого за адресою; [ADDRESS] , загальною площею 0,0556 га пропорційно часткам: гр. [PERSON] - 2/3 частки - 0,0371 га та [PERSON] - 1/3 частки - 0,0185 га. [PERSON] пропонується виділити земельну ділянку загальною площею 0,0371 га, в Додатку №2 до висновку зображені лініями червоного кольору і заштриховані лініями червоного кольору. Поквартивне користування житловим будинком та господарськими будівлями позначено як контур червоно кольору з червоними вкрапленнями. Земельна ділянка S4 площею 0,0371 га (номера точок 1-2-3-4-5-6-7-8-9-10-11-12-13-14-15-16-17-18-І9-20-21-22-23-24-25-26), лінійні проміри між поворотними точками земельної ділянки позначено на Рисунок 16 та обмежена лініями розподілу. [PERSON] пропонується виділити земельну ділянку загальною площею 0,0185 га (з урахуванням того, що площа під будинком становить 0,0085 га), в Додатку № 2 до висновку межі якої зображено лініями синього кольору і заштриховано лініями синього кольору. Поквартирне користування житловим будинком та господарськими будівлями позначено як контур блакитного кольору з блакитними вкрапленнями. Земельна ділянка S5 площею 0,0185 га (номера точок: 1-2-3-4-5-6-7-8-9-10-11-12-13-14-15-16-17), лінійні проміри між поворотними точками земельної ділянки позначено на рисунку 17 та обмежена лініями розподілу. Крім того пропонується встановити можливий сервітут на частину земельної ділянки площею S6 = 0,0017 га (17 кв. м.) для догляду за будівлями [PERSON] і здійснення їх поточного ремонту. Частина земельної ділянки S6 зображена на Додатку №2 до висновку лініями чорного кольору та затрихована лініями чорного кольору позначена точками: 1-2-3-4-5-6-7-8-9-10-11-12-13-14. Лінійні проміри між поворотними точками земельної ділянки позначено на Рисунку 18 та обмежена лініями розподілу. Також пропонується встановити можливий сервітут на частину земельної ділянки площею S7 = 0,0004 та (4 кв. м.) для догляду за будівлями [PERSON] і здійснення їх поточного ремонту. Частина земельна ділянка S7 зображена на Додатку №2 до висновку лініями малинового кольору та заштризована лініями малинового кольору позначена точками: 1-2-3-4-5. Лінійні проміри між поворотними точками земельної ділянки позначено на Рисунку 19 та обмежена лініями розподілу. Згідно із ч. 3ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом сумісної власності подружжя. Згідно ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За положеннями п.5 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України, що набув чинності 13.06.2012, земельна ділянка, набута на час шлюбу внаслідок приватизації є особистою приватною власністю чоловіка, дружини. Згідно з частиною першою статті 81 Земельного кодексу України громадяни України можуть набувати право власності на земельну ділянку шляхом приватизації за умови наявності підстав набуття права на землю, передбачених статтею 116 ЗК України. Відповідно до пункту 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7згідно з положеннями статей81,116 Земельного кодексу України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. В свою чергу, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Згідно із цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року в справі № 6-2цс15, 13 квітня 2016 року в справі № 6-253цс16 та 12 жовтня 2016 року в справі № 6-2225цс16, постановах Верховного Суду від 07 серпня 2019 року справа № 303/1734/15-ц, 25 лютого 2019 року, справа № 199/2099/17, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини. Зазначені вище норми закону, а також встановлені судом факти та обставини справи, свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження №14-325цс18). Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових і електронних доказів, висновків експертів. Згідно з частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) звернула увагу, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності. При цьому Верховний Суд у постановах звертає увагу, що стаття 381 ЦК України визначає садибу як об`єкт права власності. Так, садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на принципі єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить свій прояв зокрема у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України (див. постанови від 16 лютого 2021 року в справі № 910/2861/18, від 04 грудня 2018 року в справі № 910/18560/16). Щодо строку позовної давності. Статтями 256, 257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. До вимоги про поділ майна - земельної ділянки, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Отже, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя заявленої після розірвання шлюбу, обчислюється не з дати складення актового запису органом РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи дати набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). У даній справі відповідачем за первісним позовом не доведено, що спір між подружжям з приводу поділу спільного майна виник саме 05.11.2001 року, тобто в день складення органом РАЦС актового запису про розірвання шлюбу сторін і що саме з цього дня [PERSON] знала або могла дізнатись про порушення своїх прав. Встановивши, що на час звернення [PERSON] 27.10.2020 року із позовом до суду строк позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя не пропущено, оскільки про порушено право позивач [PERSON] дізналася лише у 2020 р., тому суд відхиляє відповідні доводи [PERSON] . Оскільки житловий будинок [ADDRESS] був поділено між сторонами по ухвалі Кагарлицького районного суду від 11.04.2002 р., шляхом затвердження мирової угоди між сторонами, де визначено, позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] є власником 2/3 частини житлового будинку, а відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом є власником 1/3 частини житлового будинку, тому поділу підлягає земельна ділянка, площею 0,0556 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ( [ADDRESS] та [ADDRESS] , тому суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] , то слід зазначити наступне. Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 11.04.2002 р. було затверджено мирову угоду про розподіл сумісного майна подружжя, а саме: -за [PERSON] визнається право власності на 2/3 частини житлового будинковолодіння, розташованого в [ADDRESS] , загальною вартістю 31 729 грн., а саме: 1-веранда з ганком, пл.. 6,5 кв.м., вартістю 2854 грн.; 1-1 сіни, пл.. 7,5, кв.м., вартістю 3330 грн.; 1-2 житлова кімната, пл.. 19,4 кв.м., вартістю 8610 грн.; 1-5 кухня, пл.. 7,8 кв.м., вартістю 3460 грн.; 1-7 житлова кімната, пл.. 13,0 кв.м., вартістю 2630 грн., що складає 64/100 частки вартості будинку на суму 20884 грн., а також господарські будівлі: сарай Б 40 % пл.. 17,0 кв.м., вартістю 5352 грн., погріб під Б вартістю 4275, туалет вартістю 1218 грн., Всього загальною вартістю 31 729 грн., що складає 58/100 частки вартості будинковолодіння; відмостка вартістю 1268 грн., паркан шиферний вартістю 989 грн., на суму 2257 грн. -за [PERSON] залишається на праві власності 1/3 частина будинковолодіння в [ADDRESS] , що складає 36/100 частин вартості будинку, а саме: приміщення: 1-3 житлова кімната, пл.. 9,2 кв.м., вартістю 4084 грн.; 1-4, пл.. 9,5 кв.м., вартістю 4216 грн.; 1-6 пл.. 16,8 кв.м., вартістю 3398 грн. та господарські будівлі: сарай Б 60%, пл.. 25 кв.м., вартістю 8029 грн.; сарай Г, пл.. 14,5 кв.м., вартістю 3080 грн.; а всього загальною вартістю 22807 грн., що складає 42/100 частин будинковолодіння. Також паркан металевий вартістю 227 грн., ворота вартістю 734 грн., хвіртка 316 грн., на суму 1277 грн. - [PERSON] звільняється від сплати компенсації [PERSON] грошової компенсації за частину будинколодіння. - [PERSON] зобов`язується демонтувати сходини в кімнаті 1-2, двері між кімнатами 1-2, 1-3, 1-4 двері залишає собі; дверний пройом в кімнату 1-6, але двері залишає [PERSON] у строк до 11.06.2003 р. (т. 1 а.с. 9-10). Реєстраційне посвідчення видане 13.06.2002 р. Кагарлицьким бюро технічної інвентаризації на 2/3 частини домоволодіння [ADDRESS] зареєстровано за гр.. [PERSON] , право особистої власності на підставі рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 11.04.2002 р., записано в реєстрову книгу 14 за № 4503 (т. 1 а.с. 11). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності від 13.10.2020 р. реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2192241332222, об`єкт нерухомого майна: житловий будинок, будинок садибного типу, об`єкт житлової нерухомості: Так. Опис об`єкта: Загальна площа (кв.м): 54,6, житлова площа (кв.м): 32.5. матеріали стін: черепашник обкл.цеглою. Опис: Житловий будинок - А (рік побудови - 1996), прибудова - а2, танок, сарай - Б1, погріб - під Б, вбиральня - В1. криниця - №1, ворота - №2, огорожа - № 3. Адреса: [ADDRESS] . Дата та час державної реєстрації: 05.10.2020 р. 14 год. 30 хв. Підстава для державної реєстрації: рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер: 173, виданий 09.09.2020, видавник: Кагарлицька міська рада Київської області; ухвала суду, серія та номер: виданий 11.04.2002, видавник: Кагарлицький районний суд Київської області. Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 54549731 від 13.10.2020 09:46:19, [PERSON] , Кагарлицька міська рада, Київська обл. Форма власності - приватна. Розмір частки - 1/1. Власник - [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] . країна громадянства: Україна (т. 1 а.с. 12-13). Рішенням Виконавчого комітету Кагарлицької міської ради № 173 від 09.09.2020 р. «Про впорядкування поштової адреси» було вирішено змінити поштову адресу на житловий будинок по [ADDRESS] у зв`язку із поділом (виділом) часток в натурі, частині будинку, яка належить гр. [PERSON] із [ADDRESS] на [ADDRESS] , а частині, яка належить гр. [PERSON] змінити поштову адресу із [ADDRESS] на [ADDRESS] . Гр.. [PERSON] та гр. [PERSON] провести державну реєстрацію речового права на нерухоме майно з новоприсвоєним номером, виготовити табличку з назвою вулиці та ново присвоєним номером і прикріпити її на фасаді споруди (т. 1 а.с. 14). Довідкою до технічного паспорту № 01-29/09/20-КТІ від 01.10..2020 р. на житловий будинок [ADDRESS] від 01.10.2020 р. виготовлено ТОВ «Реєстраційний центр «Алтана»» встановлено, що за результатами проведеної технічної інвентаризації згідно до Наказу Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року № 127 «Про затвердження Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна» зі змінами та доповненнями, житловий будинок [ADDRESS] , має такі техніко-економічні показники: Загальна площа літ. «А» - 54,6 кв.м; Житлова площа - 32,5 кв.м. На земельній ділянці також розташовуються: літ. «Б» - сарай, площею 16,2 кв.м, під. «Б» - погріб, площею 11,4 кв.м, літ. «В» - вбиральня площею 1,0 кв.м. № 1 - криниця, № 2 - ворота, № 3 - огорожа. Також повідомили, що загальна та житлова площа різняться відповідно до ухвали суду від 11.04.2002 року та Реєстраційного посвідчення від 13.06.2002 року - запис в реєстраційній кризі №4503, за рахунок уточнення лінійних розмірів та встановлення додаткової перегородки з влаштуванням санвузла без зачіпання капітальних конструкцій. Також повідомили, що під час проведення технічної інвентаризації було оптимізовано нумерацію приміщень житлового будинку та призначення нежитлових кімнат, а саме: Приміщення № 1 - коридор, приміщення № 2 - санвузол, колишній номер «І» та колишня назва - «веранда». Приміщення № 3 - коридор, колишній номер «1-1», колишня назва «сіни» Приміщення №4 - кімната (житлова), колишній номер «1-2» Приміщення №5 - кухня, колишній номер «1-5», Приміщення № 6 - кімната (житлова), колишній номер «1-7». Крім того, об`єкт нерухомого майна під власністю гр. [PERSON] з вище перелікованими характеристиками та показниками утворився в результаті розділення сумісного майна подружжя, згідно ухвали Рішення суду від 11.04.2002 року, житлового домоволодіння загальною площею 89,7 кв.м та житловою площею 67,9 кв.м. Перепланувань та реконструкцій, які потребують введення в експлуатації, не виявлено (т. 1 а.с. 24). Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Верховний Суд також зазначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ефективним способом захисту права є такий, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанова Верховного Суду у справі № 916/3156/17 від 4 червня 2019 р.). Обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права має призводити до відмови в задоволенні позову (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 398/1796/20), тому враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню. Що стосується судових витрат, то слід зазначити наступне. Згідно ст. 133 ЦПК України передбачено види судових витрат: судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ст. 139 ЦПК України передбачені витрати, пов`язані із залученням (викликом) свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів, проведенням експертиз. Згідно ст. 141 ЦПК України передбачено розподіл судових витрат між сторонами 1. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що позов позивача за первісним позовом [PERSON] було задоволено, а тому понесені нею витрати по сплаті судового збору в сумі 840 грн.. 80 коп. та по залученню експерта в сумі 20 593 грн. 20 коп., які підлягають стягнення з відповідача за первісним позовом [PERSON] на користь позивача за первісним позовом [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: approved