Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-08 00:00:00

Представник [PERSON] - адвокат Кирилюк Т.А. звернулася до суду з позовом до [PERSON] , Львівської міської ради про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на спадкове майно. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач народився [INFO] у м.Львові та його батьками були: [PERSON] і [PERSON] . З липня 1968 року позивач разом з матір`ю були зареєстровані та проживали у квартирі [ADDRESS] . В цій квартирі разом з позивачем та його матір`ю проживав та був зареєстрований [PERSON] , який є сином позивача та внуком [PERSON] . Вказує, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . У вересні 1996 року позивач разом з сином були зняті з реєстрації місця проживання у вказаній квартирі у зв`язку з переїздом на постійне проживання у м.Чернівці, а мати позивача [PERSON] залишилась проживати в цій квартирі, де була зареєстрована до своєї смерті. Зазначає, що [PERSON] 03 травня 2001 року склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р., зареєстрований в реєстрі за №2193, яким заповіла своєму синові [PERSON] належну їй на праві власності частину квартири [ADDRESS] . [PERSON] померла [INFO] в селі Коровія Глибоцького (на даний момент Чернівецького) району Чернівецької області та після її смерті відкрилась спадщина і спадкоємцем за заповітом є її син [PERSON] . Відповідно до вимог ЦК України позивач у шестимісячний строк з часу відкриття спадщини не подав заяву про прийняття спадщини нотаріусу чи уповноваженій на це посадовій особі Коровійської сільської ради, однак вказує, що позивач прийняв спадщину після смерті своєї матері, оскільки на час її смерті проживав постійно разом з нею. Звернувшись до приватного нотаріуса Душинської Н.В. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, остання винесла постанову від 26.05.2022 року за №27/02-31, якою відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину квартири, яка належала на праві власності матері позивача - [PERSON] , оскільки він не звернувся в передбачений чинним законодавством строк до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та не надав документів, які б підтверджували факт його постійного проживання з матір`ю на час її смерті. Враховуючи вищевикладене, просить встановити факт постійного проживання [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини - [INFO] в будинку [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно за заповітом на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , що належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] , яка померла [INFO] . Представник позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції позов підтримала, просила такий задоволити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, однак в матеріалах справи міститься заява такого, в якому просив проводити розгляд справи без його участі; позов визнав, вказавши, що позивач дійсно з 2010 року проживав разом з матір`ю - [PERSON] до часу її смерті за адресою: [ADDRESS] . Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку представника позивача, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду і вирішення справи, суд приходить до наступного висновку. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Частиною 1 ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Судом встановлено, що [INFO] у селі Коровія Глибоцького району Чернівецької області померла [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис №1061, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 21.11.2014 року Франківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на все належне їй майно, а саме частки квартири [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого [INFO] померла [PERSON] була матір`ю позивача [PERSON] . 03 травня 2001 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р., зареєстрований в реєстрі за №2193, яким заповіла своєму синові [PERSON] належну їй на праві власності частину квартири [ADDRESS] . Згідно з Свідоцтвом №11528 від 27.12.1993 року про право власності на квартиру адресою: [ADDRESS] така належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається з Довідки №84 від 06.04.2022 року, виданої старостою Коровійського старостинського округу Чернівецької міської ради, померла [PERSON] проживала без реєстрації в [ADDRESS] з 2010 року по день смерті - [INFO] ; за вищевказаною адресою на день смерті [PERSON] були зареєстровані та постійно проживали [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Судом встановлено, що 26.05.2022 року [PERSON] звертався до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Душинської Ніни Валеріївни із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак йому постановою №27/02-31 від 26.05.2022 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки він не звернувся в передбачений чинним законодавством строк до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та не надав документів, які б підтверджували факт його постійного проживання з матір`ю на час її смерті. Письмовими поясненнями [PERSON] від 09.02.2023 року, [PERSON] від 20.02.2023 року, [PERSON] від 14.02.2023 року підтверджується факт спільного проживання з 2010 року [PERSON] з [PERSON] до часу смерті останньої - листопаду 2014 року у с.Коровія Чернівецької області. Відповідно до положень ст.ст. 1216 - 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ч.1,2 ст.1220 ЦК України Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до ч.1 ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Отже таким, що прийняв спадщину, вважається спадкоємець четвертої черги, якщо він проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Як вбачається зі змісту позовної заяви, встановлення вказаного юридичного факту позивачу необхідне саме для реалізації свого права на спадкування як спадкоємця, оскільки нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної дії. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц). Згідно з п.3.22 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за №296/5, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання, доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Отже, у випадку, якщо спадкоємець фактично постійно проживав із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, проте у його паспорті відсутня відмітка про реєстрацію місця проживання разом із спадкодавцем, а також відсутні докази, визначені п. 3.22 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Статтею 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати декілька місць проживання. Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» визначено поняття постійного місця проживання та тимчасового місця проживання: місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Частиною 9 ст. 6 Закону передбачено, що реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Таким чином, місце постійного проживання може відрізнятися від реєстрації місця проживання особи. Постановою Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі №484/747/17 зроблено правовий висновок, що згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» відсутність реєстрації місця проживання не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Касаційний цивільний суд погодився з позицією щодо встановлення факту постійного проживання позивача разом із спадкодавцем по день смерті останнього, що підтверджує наявність у позивача можливостей для вирішення його спадкових прав. Те, що позивач постійно проживав з [PERSON] в будинку [ADDRESS] , підтверджується матеріалами справи. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи зі змісту ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, оцінюючи у сукупності здобуті в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають задоволенню. Водночас, позовна вимога [PERSON] про визнання за ним права власності на спадкове майно задоволенню не підлягає, оскільки за умови визнання судом факту проживання позивача та спадкодавця [PERSON] , оформлення позивачем права особистої власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] може бути здійснене в позасудовому нотаріальному порядку. Отже, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, що містяться у справі, оцінивши їх, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, суд приходить висновку, що позовна вимога в частині визнання права власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] є передчасною та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed