Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Рахівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивач мотивує свої позовні вимоги тим, що згідно наказу генерального директора Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (далі по тексту ДП «Ліси України») від 03.04.2023 року № 423-к його було призначено на посаду директора філії «Рахівське лісове дослідне господарство» ДП «Ліси України» (далі по тексту Філія) та укладено з ним відповідний трудовий договір. 27.04.2023 року, о 16:50 год, на електронну пошту Філії надійшла фотокопія наказу генерального директора ДП «Ліси України» від 27.04.2023 року № 502-к, яким його звільнено з посади директора Філії. Позивач вважає вказаний наказ незаконним з наступних підстав. Відповідно до оскаржуваного наказу, його звільнено з посади за угодою сторін, згідно з п.1 ст.36 КЗпП України, підставою звільнення у наказі вказано «заява [PERSON] », проте відсутня дата заяви. Водночас у період з 26.04.2023 року по 01.05.2023 року він перебував на лікарняному та не домовлявся і не досягав згоди з роботодавцем про припинення трудових відносин 27.04.2023 року. Тобто, станом на дату звільнення, між ним та роботодавцем не було ніяких домовленостей про конкретну дату звільнення, про що свідчить заява про звільнення у якій, як відсутня дата її написання, так і відсутня погоджена дата звільнення. Разом з цим у заяві наявна віза «звільнити з 27.04.2023 року». Наведене фактично свідчить про одностороннє прийняття роботодавцем рішення про звільнення та суперечить положенням ч.1 ст.36 КЗпП. З огляду на викладене, позивач просить визнати незаконним та скасувати оскаржуваний наказ, поновити його на посаді директора Філії, стягнути з ДП «Ліси України» середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме з 28.04.2023 року по дату поновлення на роботі у зв`язку з незаконним звільненням, а також допустити негайне виконання рішення у частині поновлення його на роботі. Ухвалою від 10.05.2023 року, відкрито провадження у даній справі. Постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Надано відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали для надання відзиву. Від представника відповідача, адвоката Левицького А.О., 14.06.2023 року надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позов не визнає та просить відмовити у задоволенні позовної заяви, виходячи з наступного. Відповідно до підпункту «б» п.18 Трудового договору, договір припиняється за угодою сторін. Позивача було звільнено з посади на підставі поданої ним заяви та вказаного пункту Трудового договору, з повним обов`язковим розрахунком, що не заперечується позивачем. Щодо, посилання [PERSON] на те, що на дату звільнення, він перебував на лікарняному, а отже не міг бути звільненим у цей час, то зазначене положення не поширюється на випадки звільнення особи на підставі ч.1 ст.36 КЗпП України. При цьому, у матеріалах позову наявна заява [PERSON] про звільнення його з посади директора Філії, що свідчить про наявну ініціативу з боку позивача та наявність згоди сторін. Водночас відсутність підпису [PERSON] та дати на поданій ним заяві свідчить про недотримання ним вимог до заповнення такого процесуального документу. Відповідач зареєстрував та, у зв`язку з відсутністю у заяві бажаної дати звільнення, звільнив позивача у день надходження такої заяви, а саме 27.04.2023 року. Таким чином, ДП «Ліси України» при звільненні позивача було дотримано положень ч.1 ст.36 КЗпП України. У зв`язку з наведеним адвокат Левицький А.О. просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Від позивача [PERSON] , 15.06.2023 року, надійшло клопотання у якому він вказує, що ознайомившись з відзивом на позовну заяву, вважає його таким, що не спростовує доводів, наведених у позовній заяві. Окрім цього, [PERSON] вказав також, що вимоги власної позовної заяви підтримує у повному обсязі та просить такі задовольнити. Від представника відповідача заперечень на відповідь на відзив, станом на день розгляду справи, до суду не надходило. Водночас, адвокат Левицький А.О., 06.07.2023 року, на електронну пошту суду надіслав клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача та просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Оскільки постановлено розгляд справи проводити без повідомлення (виклику) сторін, то такі у відповідності до положень ч.5 ст.279 ЦПК України не викликались. Таким чином, дослідивши матеріали справи та додані до неї письмові докази, суд встановив наступні обставини. На підставі наказу Генерального директора ДП «Ліси України» від 03.04.2023 року № 423-к, [PERSON] призначено на посаду директора Філії на строк з 04.04.2023 року по 09.04.2024 року, з випробувальним терміном 2 місяці. Відповідно до Трудового договору від 03.04.2023 року, укладеного між ДП «Ліси України» та [PERSON] , останнього найнято на посаду директора Філії на строк з 04.04.2023 року по 09.04.2024 року. Згідно з пунктом 18 Трудового договору, він припиняється у разі: закінчення терміну його дії; за угодою сторін; з інших підстав, передбачених законодавством та трудовим договором. Як вбачається з копії трудової книжки [PERSON] , [INFO] , його прийнято на посаду директора Філії, а 27.04.2023 року звільнено із займаної посади за згодою сторін, на підставі ч.1 ст.36 КЗпП України. Відповідно до копії заяви [PERSON] , адресованої генеральному директору ДП «Ліси України», він просить звільнити його із займаної посади директора Філії за згодою сторін. Необхідно відмітити, що у зазначеній заяві відсутня дата її написання, дата з якої [PERSON] просить його звільнити, а також відомості, які б давали підстави вважати, що заява зареєстрована у ДП «Ліси України» (штамп вхідної кореспонденції, чи будь-які інші відомості). Водночас на вказаній заяві наявна віза «Звільнити» і дата «27.04.2023 року». Згідно наказу т.в.о. Генерального директора ДП «Ліси України» від 27.04.2023 року № 502-к, [PERSON] звільнено з посади директора Філії, 27.04.2023 року, за угодою сторін з виплатою усіх сум відповідно до ст.116 КЗпП України. Як вказано у наказі, підставою звільнення є заява [PERSON] . Відповідно до копії електронного листка непрацездатності №7705428-2014530015-1, [PERSON] у період з 26.04.2023 року по 01.05.2023 року перебував на лікарняному. Згідно довідки від 03.05.2023 року № 32, середньоденний заробіток [PERSON] становить 1697,50 гривень. Вирішуючи заявлені позивачем [PERSON] позовні вимоги, суд керується наступним. Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.3 КЗпП України, трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються Законодавством про працю. Судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Як вже зазначалось вище, спір між сторонами виник з приводу звільнення позивача з посади директора Філії за згодою сторін, на підставі ч.1 ст.36 КЗпП України. З огляду на викладене, суду необхідно з`ясувати чи досягли сторони згоди щодо звільнення. Згідно з п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. Припинення трудового договору за вказаним пунктом статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення. У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише у випадку, якщо власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди. У п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6.11.92 №9 судам роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу та працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника. Тобто основними умовами угоди про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявності угоди про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України. Аналогічні за суттю висновки викладені також і у постанові Верховного Суду № 813/4037/16 від 19 вересня 2019 року. Окрім наведеного, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору. Якщо роботодавець і працівник домовились про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Аналогічні правові висновки викладено також і у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 825/3587/15-а, від 07 жовтня 2020 року у справі № 236/1286/19; від 04 серпня 2021 року у справі № 711/2175/20. Так, заява [PERSON] , яка стала підставою для його звільнення, не містить ані дати її написання, ані дати з якої він, як працівник, бажає припинити трудові відносини. Таким чином, із встановлених судом обставин справи, вбачається, що визначення дати звільнення відбувалося без участі самого позивача. Тому оцінюючи докази по справі, суд не вбачає ознак добровільного та свідомого волевиявлення [PERSON] на припинення трудового договору за угодою сторін. Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявності угоди про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України. Щодо відсутності на заяві дати її написання, суд вважає за необхідне зазначити, що реєстрація власником заяви працівника про звільнення, у якій відсутня дата її написання, не дає підстави для висновку, що сторони між собою визначили строк, з якого мали б бути припинені трудові відносини працівника. Вказаний правовий висновок, висловлений у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 711/10770/16). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що звільнення [PERSON] не можна вважати законним, а отже позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу №502-к від 27.04.2023 року є обґрунтованими та підлягають до задоволення. У відповідності до ч.1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Отже, належним способом поновлення порушеного права позивача [PERSON] є поновлення його на раніше займаній посаді, а тому дана позовна вимога також є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Вирішуючи вимогу позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з наступного. У відповідності до ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Розмір середнього заробітку, котрий підлягає стягненню на користь позивача має розраховуватися у відповідності до Постанови КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», у відповідності п.5 якої, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно довідки від 03.05.2023 року № 32, середньоденний заробіток [PERSON] становить 1697,50 гривень. Так, період з дня незаконного звільнення позивача (27.04.2023 року) по день ухвалення рішення по справі (20.07.2023 року), включає в себе 60 робочих днів. Отже розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на корить [PERSON] складає 101850 гривень (60 днів * 1697,50 гривень). Судовий збір у розмірі 2147,2 гривень від сплати якого, у силу положень ст.5 Закону України «Про судовий збір», позивач був звільнений при пред`явлені двох вимог (про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку) у зв`язку з їх задоволенням підлягає стягненню з відповідача на користь держави. В силу п.4 ч.1\~ст.430 ЦПК України\~слід допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі. Згідно із ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Outcome: approved