Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-23 00:00:00

18.07.2017 до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] , [PERSON] , в якій останній після усунення недоліків просить суд: - припинити право спільної часткової власності між [PERSON] (адреса реєстрації: [ADDRESS] , ідентифікаційний код [NUMBER] ), [PERSON] (адреса реєстрації: [ADDRESS] , ідентифікаційний код [NUMBER] ) та [PERSON] (адреса реєстрації: [ADDRESS] . ідентифікаційний код [NUMBER] ) на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,0700 га., кадастровий номер 8000000000:82:185:0082; - визнати за [PERSON] (адреса реєстрації: [ADDRESS] . ідентифікаційний код [NUMBER] ) та [PERSON] (адреса реєстрації: [ADDRESS] , ідентифікаційний код [NUMBER] ), як співвласниками з часткою за кожною право власності на: - житловий будинок з мансардою, що складається з наступних приміщень: 2-1 тамбур площею 1,0 кв.м.; 2-2 коридор площею 9,5 кв.м.; 2-3 житлова кімната площею 24,2 кв.м.; 2-4 підсобне приміщення площею 6,3 кв.м.; 2-5 санвузол площею 6,0 кв.м.; 2-6 підсобне приміщення площею 3,2 кв.м; 2-7 кухня площею 13,2 кв.м.; 2-8 котельня площею 6,7 кв.м.; 9 коридор площею 11,0 кв.м.; 2-10 житлова кімната площею 41,6 кв.м.; 2-11 житлова кімната площею 13,8 кв.м.; 2-12 санвузол площею 4,1 кв.м.; 2-13 підсобне приміщення площею 2.0 кв.м. - загальною площею 143,1 кв.м. Мотивуючи вимоги позивачі вказують, що позивачі і відповідач є співвласниками житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] . Відповідач є власником 1/2 частини вищевказаного житлового будинку, яка складається з приміщень 1-1 коридор площею 3,1 кв.м.; 1-2 кухня площею 6,2 кв.м.; 1-3 санвузол площею 3,8 кв.м.; 1-4 веранда площею 10,1 кв.м.; 1-5 житлова кімната площею 23,5 кв.м.; 1-6 житлова кімната площею 13,3 кв.м, а також власником земельної ділянки площею 0,035 га. У свою чергу, позивачі є співвласниками 1/2 частини вищевказаного житлового будинку, яка складається з приміщень 2-1 коридор площею 4,9 кв.м.; 2-2 кухня площею 7,0 кв.м.; 2-3 санвузол площею 4,7 кв.м.; 2-4 вбиральня площею 1,0 кв.м.; 2-5 житлова кімната площею 17,1 кв.м.; 2-6 житлова кімната площею 13,8 кв.м, а також власниками земельних ділянок площею 1/8 від 0,0700 га. ( [PERSON] ) та 3/8 від 0,0700 га. ( [PERSON] ). Позивачами у період з 31.10.2014р. по 14.11.2014р. спільно було проведено реконструкцію належної їм частини житлового будинку. Правомірність проведення реконструкції підтверджується Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, яка зареєстрована Департаментом Державної архітектурно - будівельної інспекції у місті Києві 14.11.2014р. Внаслідок проведеної позивачами реконструкції змінились розташування приміщень у належній їм на праві власності частині будинку та було прибудовано мансарду. Відповідно до технічного паспорту складено після проведення реконструкції Позивачі є власниками наступних приміщень: - житловий будинок: 2-1 тамбур площею 1,0 кв.м.; 2-2 коридор площею 9,5 кв.м.; 2-3 житлова кімната площею 24,2 кв.м.; 2-4 підсобне приміщення площею 6,3 кв.м.; 2-5 санвузол площею 6,0 кв.м.; 2-6 підсобне приміщення площею 3,2 кв.м; 2-7 кухня площею 13,2 кв.м.; 2- 8 котельня площею 6,7 кв.м. - мансарда: 2-9 коридор площею 11,0 кв.м.; 2-10 житлова кімната площею 41,6 кв.м.; 2- 11 житлова кімната площею 13,8 кв.м.; 2-12 санвузол площею 4,1 кв.м.; 2-13 підсобне приміщення площею 2,5 кв.м. Крім того, між позивачами та відповідачем укладено договір про спільну часткову власність на земельну ділянку від 18.04.2005р., яким визначено, що у власності позивачів перебуває частина земельної ділянки площею 350 м.кв., яка згідно позначена у Плані-додатку до цього договору під цифрами: 1-2-3-4-5-25-24-23-22-21-20-19-1. Разом з цим, як передбачено вищевказаним Договором у власності Відповідача перебуває земельна ділянка площею 350 м.кв., яка згідно позначена у Плані-додатку до цього договору під цифрами: 19-20-21-22-23-24-25-5-6-7-8-9-10-11-13-14-15-16-17-18-19. Отже, враховуючи те, що будівля, яка належить позивачам та відповідачу має відокремлені входи і фактично розділена на дві квартири, а земельна ділянка, на якій вона перебуває, фактично розділена між сторонами, то позовні вимоги про припинення права спільної часткової власності є цілком обґрунтовані, що і послугувало підставою для звернення до суду з даним позовом. 17.05.2018 ухвалою суду було відкрито провадженя в порядку загального позовного провадження. 04.08.2018 ухвалою суду було прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , про припинення права спільної часткової власності. 06.12.2019 року ухвалою суду первісний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , про усунення перешкод у праві володіння, було залишено без розгляду. 20.12.2021 відповідно до розпорядження №511 від 20.12.2021 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, у зв`язку з смертю судді Писанця В.А. 22.12.2021 ухвалою суду було прийнято до провадження судді Печерського районного суду м. Києва Ільєвої Т.Г. цивільну справу 757/41233/17-ц за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , про припинення права спільної часткової власності та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 02.11.2022 ухвалою суду закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Позивачі в судове засідання не з`явилися, про місце і час судового розгляду повідомлені належним чином. Представник позивачів подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, проти розгляду справи у заочному порядку не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час розгляду справи повідомлений належним чином, заяв, клопотань до суду не подано. Згідно з частиною першою ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною восьмою статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно з висновками Європейського суду з прав людини, зазначених у рішенні у справі «Вячеслав Корчагін проти Росії» № 12307 - учасник справи, що повідомлений за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, але ухилявся від отримання судової повістки. Тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду. Як вбачається із матеріалів позовної заяви, відповідач був повідомлений про судове засідання шляхом направлення судової повістки на останню відому адресу реєстрації та публікації оголошень на веб-порталі судової влади України, що визначено Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та узгоджується з приписами цивільного процесуального законодавства, що як наслідок свідчить, що відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи, про що зазначено у прохальній частині позову. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення та задоволення позовних вимог. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Положеннями статті 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Судовим розглядом встановлено, що між [PERSON] , що мешкає в [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , [PERSON] , що мешкає в [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] та [PERSON] , що мешкає в [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , від імені якої на підставі довіреності, посвідченої Дубенко Н.Г., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 17 вересня 2003 року за реєстровим номером 6449, діє [PERSON] , що мешкає в [ADDRESS] співвласники земельної ділянки площею 0,0700 га, розташованої по [ADDRESS] , уклали договір про спільну часткову власність на земельну ділянку. Земельна ділянка площею 0,0700 га, розташована по [ADDRESS] належить: - [PERSON] (1/8 частина) на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії КВ номер 129183, виданого Київською міською Радою 22 лютого 2005 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за номерами 02-7-00638, [PERSON] - 3/8 (три восьмих) частини від вказаної земельної ділянки належить на підставі Державного акту на право приватної власності па землю серії КВ номер 129181, виданого Київською міською Радою 22 лютого 2005 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів па право приватної власності на землю за номером 02-7-00634, - [PERSON] 1/2 (одна друга) частина вказаної земельної ділянки належить на підставі Державного акту на право приватної власності на землю сери КВ номер 129182, виданого Київською міською Радою 22 лютого 2005 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за номером 02-7-00632, право власності на яку за договором дарування від 30.12.2005 року перейшло до [PERSON] , Сторони домовились, що в користування [PERSON] передається від земельної ділянки належна1/2 (одна друга) частина площею 350 кв.м., на якій розташована така, що перебуває у власності, відповідна частина житлового будинку та земельна ділянка, що прилягає до цієї частини будинку в середині зовнішніх меж земельної ділянки в цілому. Межі вказаної частини земельної ділянки позначені на Плані-додатку цифрами: 1-2-3-4-5-025-23-22-21-20-19-1. За домовленістю між [PERSON] та [PERSON] межі їх часток від належної їм (одна друга) частини вказаної земельної ділянки окремо не визначаються, оскільки вказані особи є родичами першого ступеню споріднення (мати і дочка), їх інтереси є спільними. В користування [PERSON] передається від належної сторонам земельної ділянки 1/2 (одна друга) частина площею 350 кв.м., на якій розташована належна [PERSON] частина житлового будинку і та земельна ділянка, що прилягає до цієї частини будинку, а також частина земельної ділянки, яка прилягає до частини будинку, що перебуває у власності [PERSON] та [PERSON] в середині зовнішніх меж земельної ділянки в цілому. Межі вказаної частини земельної ділянки позначені на Плані-додатку цифрами: 19-20-21-22-23-24-25-5-6-7-8-9-10-11-13-14-15-16-1.7-18-19. Земельна ділянка, про яку йдеться у вказаному договорі, надано власникам будівництва для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Окрім цього, сторони домовились про те, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, щодо якої укладено цей Договір, буде здійснюватись ними за взаємною згодою з урахуванням законних інтересів кожного співвласника, серед іншого : - кожний учасник спільної часткової власності мас право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншим учасником, який вимагає виділення, випадку неможливості виділення - вимагати відповідної компенсації; - кожний учасник спільної часткової власності отримує у володіння, користування частину земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки; - учасники мають право продавати або іншим способом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину; - учасники мають право споруджувати будівлі та споруди за згодою всіх інших учасників. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України (далі- ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1,2 ст. 321 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частинами першою - третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: - множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); - єдність об`єкта. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Згідно з частиною третьою статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно з частинами першою, другою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до ч. 1 ст. 365 Цивільного кодексу України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: -частка є незначною і не може бути виділена в натурі; -річ є неподільною; -спільне володіння і користування майном є неможливим; -таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Для припинення права на частку в майні на підставі позову інших співвласників достатньо наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій статті 365 ЦК України обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) в якій зазначено, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності». Так, мотивуючи свої вимоги [PERSON] вказує, що внаслідок проведеної позивачами реконструкції змінились розташування приміщень у належній їм на праві власності частині будинку та було прибудовано мансарду. Проте, суд вважає безпідставними доводи позивача та приходить до висновку, що стороною позивача не доведено, що будівля, яка належить позивачам та відповідачу має відокремлені входи і фактично розділена на дві квартири, та те, що земельна ділянка, на якій вона перебуває фактично, розділена між сторонами, оскільки доказів (експертизи, інших документів, що це підтвердили) не надано, тобто не доведено існування жодної з підстав, що визначена ч. 1 ст. 365 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Outcome: dismissed