Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-18 00:00:00

У березні 2023 року [PERSON] , через представника [PERSON] (т.1 а.с.130-132), звернулась до суду з позовом до Київської міської ради, треті особи: Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права користування квартирою. У позові просила встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] з чоловіком [PERSON] з січня 2008 року по [INFO] - день смерті [PERSON] ; визнати право постійного користування позивачем та малолітнім [PERSON] квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] була зареєстрована за іншою адресою, проте фактично із січня 2008 року по теперішній час зі своїм малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , постійно та безперешкодно проживає у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] . У цій квартирі також проживав по день смерті [INFO] її цивільний чоловік [PERSON] , з яким вона мешкала однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Квартира перебуває у комунальній власності територіальної громади, є двокімнатною, площею 26,3 кв.м., надана на вселення згідно ордера № 9502 від 29 листопада 1986 року на сім`ю із двох осіб: [PERSON] та [PERSON] - матір [PERSON] . З 13 квітня 1995 року [PERSON] був зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , як член сім`ї за згодою його матері [PERSON] та [PERSON] . Позивач зазначає, що вона зі своїм сином [PERSON] , який народився у м. Києві в пологовому будинку [ADDRESS] та запис про батька дитини був зроблений за її заявою, були взяті на облік внутрішньо переміщеної особи за місцем фактичного проживання: [ADDRESS] , де вона і дитина постійно та безперешкодно проживає із дня народження її дитини. Після смерті її чоловіка [PERSON] вона разом із малолітнім сином залишилися проживати у вказаній квартирі, як дружина за цивільним шлюбом із чоловіком [PERSON] . В іншому зареєстрованому шлюбі вона та [PERSON] не перебували. Позивачка стверджує, що з [PERSON] вони вели спільно господарство, несли спільні витрати на оплату комунальних та інших послуг, на придбання речей спільного користування. Не було заперечень та перешкод з боку будь-яких осіб щодо проживання її з сином у зазначеній квартирі. Вона піклувалась про здоров`я її цивільного чоловіка, а після його смерті забезпечила поховання. За час спільного проживання [PERSON] здійснював піклування щодо малолітнього [PERSON] . На даний час у квартирі ніхто не зареєстрований. Після смерті її цивільного чоловіка вона особисто сплачує комунальні та інші послуги. Позивач вказує, що факт спільного проживання встановлюється з метою отримання права користування вищевказаною квартирою її та її сином [PERSON] після смерті її цивільного чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . З посиланням на норми ст. ст. 5, 315 ЦПК України, ст. 65 ЖК України позивачка просить задовольнити позов. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 07 березня 2023 року відкрите провадження у справі у порядку загального позовного провадження (т. 1 а.с. 141-143). 07 квітня 2023 року від представника Київської міської ради Шум В.(довіреність дійсна до 18 квітня 2923 року, т.1.а.с.178) до суду надійшов відзив на позов з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку із безпідставністю заявлених вимог, оскільки, виходячи з норм чинного законодавства, зокрема ст. 3 Сімейного Кодексу (СК) України, ст. 64 ЖК України, надані позивачем докази не можуть свідчити про постійне проживання позивача з дитиною в спірній квартирі та проживання з померлим [PERSON] однією сім`єю. Ордер від 29 листопада 1986 року є обмінним на квартиру [ADDRESS] та видавався на сім`ю з двох осіб: [PERSON] та [PERSON] . Ніхто у спірній квартирі не зареєстрований. Вказується, що [PERSON] значився лише зареєстрованим у спірній квартирі та не є наймачем квартири у розумінні Житлового кодексу України, оскільки ним за життя не було вчинено дій визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача після смерті [PERSON] . [PERSON] та її малолітній син мають статус внутрішньо переміщених осіб з 2014 року; при обстеженні квартири [PERSON] вказувала, що за усною домовленість квартиру орендує (т.1 а.с173-178). 31 травня 2023 року до суду від представника [PERSON] - [PERSON] надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій вказується, що [PERSON] проживала з [PERSON] як член його сім`ї, вона вселилась у квартиру за його згодою, як наймача квартири. Вказується та обставина, що хоча [PERSON] за життя не звертався про переведення особового рахунку після померлого [PERSON] наймача квартири, проте це не свідчить про те, що позивачка не набула право користування спірної квартирою, оскільки вона вселилась за згодою [PERSON] . Зазначається, що відповідачем на вказано, яким чином визнання право користування спірною квартирою за позивачкою та її неповнолітнім сином порушуються права та інтереси відповідача (т.1 а.с.237-242). 27 березня 2023 року третя особа Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація (представник, а.с.189) надіслала до суду пояснення на позовну заяву, вказавши про наявність підстав для відмови у позові. Спірна квартира [ADDRESS] належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва (Київська міська рада), перебуває у господарському віданні на балансі комунально підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м.Києва». У спірній квартирі покійний [PERSON] значився зареєстрованим з 1995 року. Квартира [ADDRESS] була отримана за обмінний ордером № 9502 від 29 листопада 1986 року на двох осіб: [PERSON] , його дружина [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] , [PERSON] , померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] . [PERSON] помер [INFO] . У спірній квартирі згідну Реєстру територіальної громади м.Києва від 20 вересня 2019 року ніхто зареєстрованим не значиться. Позивачка [PERSON] та її син зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , на території, яка не підконтрольна Україні територія. При обстеженні спірної квартири співробітниками Управління праці та соціального захисту населення Дніпровського районної в м. Києві державної адміністрації у 2017-2019 року, про що складались акти, [PERSON] вказувала, що вона орендує квартиру за усною домовленістю (т.1 а.с.184-188). 31 березня 2023 року третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації (представник, а.с.193) до суду подала пояснення, в якому зазначають, що у спірній квартирі проживає неповнолітній [PERSON] , [INFO] , просять розглянути справу без участі представника даної третьої та прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини та чинного законодавства (т.1, а.с.191,192). Ухвалою суду від 11 квітня 2023 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про витребування у Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації висновку з приводу розв`язання спору (т. 1, а.с. 204-207). Ухвалою суду від 31 травня 2023 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті (т. 2 а.с. 6,7). 11 травня 2023 року до суду на виконання ухвали суду про витребування доказів третьою особою Службою у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації надано висновок Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права користування квартирою від 01 травня 2023 року (т. 1 а.с. 233-235). Представники відповідача Київської міської ради, третьої особи Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи третя особа була повідомлена належним чином, у поясненнях просили розглянути справу без присутності представника Служби та прийняти рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини і до чинного законодавства (т.1 а.с.191,192). В судовому засіданні позивач [PERSON] , яка діє в своїх та в інтересах малолітнього позивача [PERSON] , та представник позивача [PERSON] - [PERSON] підтримали позов з наведених у позові обставини. Позивач [PERSON] додатково пояснила, що спірна квартира є єдиним її місцем проживання та її сина. Зареєструватись як внутрішньо переміщена особа вона була вимушена через складне матеріальне становища, наразі є справа відносно стягнення з неї виплачених державою коштів, які вона готова повернути. Квартира, де вона зараз зареєстрована належить її матері, знаходиться у м. Антрациті Луганської області, яке зараз є окупованою територію, куди вона з дитиною повернутись не може. Будь-якого іншого житла на праві власності ніякого вона не має. Представник третьої особи Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації Яценюк Л.П. в судовому засіданні просила відмовити у позові з посиланням на його недоведеність і безпідставність, надала пояснення, викладені у наданих письмових поясненнях на позовну заяву третьої особи. Суд, вислухавши пояснення позивача [PERSON] , яка також є законним представником малолітнього позивача [PERSON] , пояснення представника позивача [PERSON] , представника третьої особи, показання свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що Ордер № 9502 обмінний від 29 листопада 1986 року на право вселення у двокімнатну квартиру [ADDRESS] площею 26,3 кв.м. було вдано Управлінням з обліку та розподілу житлової площі виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів на ім`я [PERSON] складом сім`ї з двох осіб: останнього та дружини [PERSON] (т. 1, а.с. 31,32). Відповідно до свідоцтва про народження та копії паспорта, [PERSON] народився [INFO] , його матір`ю була [PERSON] , батьком - [PERSON] (т. 1, а.с. 34, 35). У письмових пояснення третьої особи Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (т.1 а.с.185) вказується, що [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] , [PERSON] , померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] . Вказується, що [PERSON] був зареєстрований у спірній квартирі з квітня 1995 року, помер [INFO] . У спірній квартирі згідну Реєстру територіальної громади м.Києва від 20 вересня 2019 року ніхто зареєстрованим не значиться. За матеріалами справи, згідно копії витягу з Реєстру територіальної громади м.Києва № 8478620 від 20 вересня 2019 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані особи відсутні (т.1 а.с.40). Отже, судом встановлено, що [PERSON] був зареєстрований у спірній квартирі за життя його матері. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] , актовий запис 1366 від 13 серпня 2017 року Дніпровського районного у м.Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у мКиєві (т. 1, а.с. 38). Як вбачається з копії свідоцтва про розірвання шлюбу [PERSON] розірвав шлюб з [PERSON] , актовий запис № 562 від 08 серпня 1989 року, місце реєстрації - ЗАЦС Московський районний виконавчий комітет м.Київ (т.1 а.с.37). Позивачка [PERSON] просить встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з січня 2008 року по [INFO] - день смерті останнього та визнати за позивачами право постійного користування квартирою [ADDRESS] . За матеріалами справи позивачка [PERSON] , [INFO] , відповідно до довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру № 45882-2018 від 12 грудня 2018 року проживає за адресою: [ADDRESS] (Т. 1, а.с. 21). Крім того, за матеріалами справи позивачка [PERSON] , [INFO] , є матір`ю малолітнього позивача [PERSON] , який народився [INFO] , актовий запис № 3260 від 16 жовтня 2008 року, Відділу реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м.Києві (т. 1, а.с. 27). Запис про народження дитини позивачем зареєстровано на підставі частини першої ст. 135 СК України, що вбачається з копії Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження (т. 1, а.с. 42). Відповідачем у відзиві на позовну заяву вказувалось, що [PERSON] з малолітнім сином були взяті на облік як внутрішньо переміщені особи на підставі відмітки у паспорті громадянина України, та за вказаною [PERSON] датою переміщення 24 вересня 2014 року, про що було видано первинну довідку від 24 листопада 2014 року (т.1 а.с.176). У письмових поясненнях третя особа Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, вказувала, що [PERSON] та її син зареєстровані за адресою [ADDRESS] , що тимчасово не підконтрольною Україні територією. Також, вказувалось, що за повідомленням Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації від 19 листопада 2019 року № 37/09-16510 [PERSON] зверталась із заявою 24 листопада 2014 року до Управління про взяття на облік як внутрішньо переміщені особи, взято на облік підставі відмітки у паспорті громадянина України. (т1 ас.185,186). Так, 06 серпня 2015 року [PERSON] зверталась до Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації із заявою про призначення щомісячної адресної допомоги особі, переміщеної з тимчасово окупованої території України, вказавши фактичне місце проживання [ADDRESS] (т.1 а.с.44-46). За матеріалами справи державними соціальними інспекторами складались Акти обстеження матеріально-побутових умов сім`ї щодо виплат адресної допомоги, як внутрішньо переміщеним особам, а саме: № 5802 від 08 серпня 2016 року, № 1416 від 07 лютого 2017 року, № 9231 від 09 серпня 2017 року, № 8682 від 08 серпня 2019 року, № 1200 від 05 лютого 2019 року, № 6547 від 30 липня 2019 року за фактичним місцем проживання [PERSON] та її сина [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . За змістом даних актів [PERSON] надавала інформацію про те, що орендує кімнату у вказаній квартирі та проживає за усною домовленістю (т.1 а.с.47-58). Позивач [PERSON] просить встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з січня 2008 року по [INFO] - день смерті останнього та визнати за позивачами право постійного користування квартирою [ADDRESS] . Чинним законодавством України встановлено, що «сім`єю» на відміну від «шлюбу» є проживання осіб, пов`язаних спільним побутом, та у яких є взаємні права та обов`язки один до одного. При цьому, необхідно звернути увагу, що для існування сім`ї не існує спеціального порядку реєстрації. Статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. При цьому органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Також ст. 12 Конвенції встановлено і право на шлюб. Відповідно до частин 2, 4 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п. Відповідно частини 1ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Згідно ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. За загальним правилом, встановлення фактів, що мають юридичне значення, в цивільному судочинстві відбувається в порядку окремого провадження. Зокрема, п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Разом з тим, за наявності спору про право, який випливає зі встановленого факту, такі справи розглядаються в порядку позовного провадження, що визначено постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків. При цьому правила проживання таких осіб у фактичних шлюбних відносинах поширюються на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. В судовому засіданні судом допитано свідка зі сторони позивача [PERSON] , яка повідомила, що з позивачкою вона познайомилась приблизно у 2009 році, мають дітей одного віку, зустрічались на дитячому майданчику, потім їх діти відвідували спільно дитячі гуртки, спільно проводили свята. Позивач з [PERSON] жили як сім`я, який відносився до позивачки як до своєї дружини. Коли [PERSON] пішов в садочок, позивач вийшла на роботу, до цього всі їхні потреби задовольняв [PERSON] . Дитину у садочок, а потім у школу заводив [PERSON] , піклувався про неї, оскільки син через хворобу не завжди міг ходити до школи. Потім, коли [PERSON] почав хворіти, матеріальне забезпечення сім`ї взяла на себе вже [PERSON] . Свідок [PERSON] зі сторони позивачів засвідчила, що вона знайома з позивачем з 2009 року, з дітьми разом гуляли на майданчику біля своїх будинків, потім дружили сім`ями, по вихідним дням та святах заходили один до одного у гості. Тоді позивач жила зі своїм громадянським чоловіком [PERSON] у квартирі [ADDRESS] . Вели вони спільний побут, стосунки між ними були хороші, теплі, великі покупки разом купували. Під час декрету [PERSON] повністю забезпечував позивача. Харчувались вони спільно, готували разом або по черзі, жили як одна сім`я, постійно були разом. Коли [PERSON] була на роботі, [PERSON] повністю займався дитиною, допомагав робити уроки, вчив працювати за комп`ютером. [PERSON] дуже любив позивача [PERSON] та [PERSON] , оберігав їх, турбувався за ними, організував їм поїздку на море. При зустрічах [PERSON] говорив, що хоче зареєструвати шлюб з [PERSON] . До трьох років після народження дитини [PERSON] позивач не працювала, в той час активно працював [PERSON] подальшому, у 2014 - 2015 році, коли погіршилось здоров`я [PERSON] , позивач взяла на себе заробіток, а [PERSON] турбувався про побут, доглядав сина. Похованням [PERSON] займалась повністю позивач. Свідок зі сторони позивача [PERSON] засвідчила, що позивач є її сусідкою, яка проживала з [PERSON] . У 2008 р. [PERSON] сказав їй (свідку), що житиме з дівчиною [PERSON] , почали вони разом проживати з початку 2008 року. Коли позивач була вагітна [PERSON] знав, що дитина не від нього, проте сказав, що це буде його дитина, забрав [PERSON] з дитиною з пологового, назвав хлопчика [PERSON] , був йому за батька, всім забезпечував із самого народження, любив [PERSON] , доглядав за ним та виховував дитину, водив у садок, в школу, годував, розбив з дитиною уроки. Позивач з [PERSON] спільно купували диван, пральну машину, кавоварку, спільно вели домашнє господарство, на кухні готували по черзі. [PERSON] мав будівельну фірму, коли захворів, то говорив, що матеріально тяжко, стан здоров`я його погіршився за три роки до смерті, не міг ходити. Позивача [PERSON] взяв жити як дружину та відносився, як до своєї жінки. [PERSON] робив [PERSON] пропозицію вийти за нього заміж та усиновити дитину, на що позивач говорила, що подумає. Похованням [PERSON] займалась позивач. Свідок [PERSON] зі сторони позивача засвідчив, що його квартира поруч з квартирою позивача. [PERSON] спочатку там мешкав декілька років після смерті своєї матері один, потім сказав, що проживатиме з дівчиною, тоді познайомив його з позивачем. Після народження [PERSON] няньчив дитину, потім водив у садочок, у школу, вважав дитину своїм сином. Працював [PERSON] у будівельній компанії, забезпечував свою сім`ю, приносив продукти. Позивач [PERSON] стала працювати після декрету, ходила на роботу, а з дитиною вдома займався [PERSON] . Він (свідок) часто був вдома у позивача, батьки свідка та [PERSON] дружили також, мали ключі від квартир один одного. [PERSON] відносився до [PERSON] як до своєї дружини, у них було все спільне, жили як чоловік та жінка. Після того як [PERSON] потрапив в аварію, він дуже захворів, були проблеми з ногами, тоді займався по господарству домашніми справами, готував їсти на свою сім`ю. Витрачали гроші [PERSON] та позивач разом, працювали вони обидва або по черзі. Жили [PERSON] з [PERSON] у великій кімнаті, меншу виділили [PERSON] . Свідок [PERSON] зі сторони позивача засвідчив, що з позивачкою його познайомив [PERSON] наприкінці 2007-2008 років, коли побачив, як вони разом йдуть у дворі. [PERSON] повідомив, що [PERSON] необхідно житло, що тепер вона з сином будуть жити у нього вдома. До [PERSON] [PERSON] відносився з повагою, свідок часто бачив їх разом на вулиці, у магазинах, на ринку, додому до них свідок не заходив. До сина [PERSON] [PERSON] відносився дуже тепло, коли зустрічались зі свідком, часто розповідав про успіхи дитини у школі, був гордий за сина, взагалі після того, як вони почали жити разом, [PERSON] змінився у кращий бік, казав, що хоче одружитись з [PERSON] . Свідок [PERSON] зі сторони позивача засвідчив, що спілкувався з [PERSON] по бізнесу, разом займались ремонтними роботами до кризи, потім коли справи стали гірше, бачились менше. Приблизно у 2006-2008 роках побачив у [PERSON] вдома [PERSON] , потім бачив їх удвох на вулиці з дитячим візочком. [PERSON] розказував, що хоче одружитись з [PERSON] , усиновити дитину. Виглядали вони як звичайна сім`я, відносився до [PERSON] з дитиною з турботою. Суд приймає покази вказаних свідків зі сторони позивачів щодо спільного проживання однією сім`єю позивача [PERSON] з дитиною [PERSON] та [PERSON] , оскільки вони підтверджуються нижче вказаними письмовими доказами. При цьому також враховує наступне. Відповідно довідки від 06 лютого 2020 року № 9 [PERSON] , народила хлопчика [INFO] у Київському міському пологовому будинку № 6 м. Києва (т. 1 а.с. 24). У зв`язку з вагітністю перебувала на обліку у поліклініці № 1 Дніпровського району м.Києва з 21 липня 2008 року до 23 листопада 2008 року (т.1, а.с.25, 26) Згідно довідки дошкільного навчального закладу № 670 від 18 серпня 2017 року № 88, [PERSON] , [INFO] відвідував дошкільний заклад № 670 Дніпровського району м. Києва з 19 січня 2012 року до 29 травня 2015 року (т. 1 а.с. 36). Відповідно довідки середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 180 м. Києва від 01 лютого 2017 року № 45 та від 07 жовтня 2019 року № 164 [PERSON] був на той був учнем з першого до шостого класу (т. 1 а.с.29,69). Згідно характеристики, виданої середньою загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 180 м. Києва від 04 лютого 2020 року, [PERSON] безперервно навчається в СЗШ № 180 з 01 вересня 2015 року до теперішнього часу, проживає разом з матір`ю [PERSON] в квартирі [ADDRESS] (т. 1, а.с. 30). Як встановлено судом, позивач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , тобто на тимчасово непідконтрольній Україні території. За повідомленням [PERSON] , квартира належить її матері. Позивач [PERSON] визнала факт надання Управлінню праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації неправдивих відомостей про те, що з місця своєї реєстрації прибула до м. Києва в 2014 році та що проживає у спірній квартирі на умовах найму, при цьому пояснила, що таку інформацію надала з метою отримання додаткової матеріальної допомоги, яку її сім`я потребувала, натомість, фактично вона мешкала у квартирі однією сім`єю з [PERSON] з 2008 року. Суд не приймає до уваги відомості, викладені в актах обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, оскільки враховує пояснення позивача [PERSON] , оскільки вони підтверджуються вищевказаними показами свідків зі сторони позивача та письмовими доказами, про те, що малолітній позивач [PERSON] народився [INFO] у м. Києві, також у м. Києві з 19 січня 2012 року по 29 травня 2015 року [PERSON] відвідував дитячий садок, а з 01 вересня 2015 року по 07 жовтня 2019 року навчався у середній загальноосвітній школі № 180 м.Києва. Судом не встановлено обставин перебування позивача [PERSON] та [PERSON] у спірний період в зареєстрованому шлюбі. За наданих стороною позивача доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку про те, що [PERSON] проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з 01 січня 2008 року до 13 серпня 2017 року - день смерті останнього, оскільки вони вели спільний побут та господарство, мали взаємні права і обов`язки, спільний бюджет, спільно забезпечували та виховували малолітнього [PERSON] . За нормою ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Отже, відповідно до статей 64 та 65 ЖК Української РСР, а також частини першої та другої статті 61, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Частиною першою статті 106 ЖК Української РСР передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Відповідно до пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність реєстрації за місцем проживання само по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року № 2 зі змінами, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР). Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом статті 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. Статтею 107 ЖК Української РСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою. Отже, з огляду на те, що позивач, як особа, яка проживала з [PERSON] , як член його сім`ї, вселилася до квартири з його згоди, вела з [PERSON] спільне господарство, постійно мешкала за цією адресою з 01 січня 2008 року і продовжує мешкати після смерті [PERSON] ( [INFO] ), іншого житла на праві власності не має, хоч і має житло на праві користування, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , тобто на непідконтрольній території, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем та її неповнолітнім сином права користування спірною квартирою. Доводи відповідача про те, що позивачем не доведено підстави вселення та проживання у спірній квартирі за згодою наймача квартири, оскільки наймачем квартири був [PERSON] (батько [PERSON] ), який помер [INFO] , ніхто з зареєстрованих в квартирі осіб за життя не звертався про переведення особового рахунку після смерті наймача [PERSON] , тому [PERSON] не був наймачем спірної квартири, а був лише зареєстрованим в ній та мав право користування, суд відхиляє, оскільки сам по собі факт незвернення зареєстрованої особи за життя про переведення особового рахунку після смерті наймача, враховуючи, що [PERSON] був сином наймача та від народження там проживав, не свідчить про те, що позивач не набув права користування житловим приміщенням, оскільки за обставинами справи безспірно встановлено, що [PERSON] висловив таку згоду. Крім того, станом на час смерті [PERSON] та вселення позивача в спірну квартиру інші особи не проживали, отже були відсутні члени сім`ї наймача, від яких би вимагалась згода на вселення позивача до спірної квартири. Відповідно Висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права користування квартирою (протокол засідання комісії № 6 від 26 квітня 2023 року), орган опіки та піклування вважає, що відсутні правові підстави для проживання [PERSON] з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , в квартирі [ADDRESS] . У висновку зазначено, що [PERSON] народила сина [PERSON] у Київському пологовому будинку [ADDRESS] , дитина відвідувала дитячий садочок, навчалась у школі м.Києва. Згідно з виписками з історії хвороби [PERSON] , адресу проживання зазначено: [ADDRESS] . [PERSON] з сином зареєстровані в [ADDRESS] ; з 2014 року перебували на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення Дніпровського району м. Києва як внутрішньо перемішені особи. Згідно актів обстеження матеріально-побутових умов сім`ї з 2016 року по 2019 рік зазначено, що [PERSON] орендує кімнату в квартирі [ADDRESS] за усною домовленістю. Останній хто був зареєстрований у квартирі це [PERSON] , 1963 року народження, який помер [INFO] . Мати дитини [PERSON] на засідання комісії не з`явилася (т. 1, а.с.234,235). Суд критично відноситься до вищевказаного висновку Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, оскільки він складений без заслуховування пояснень матері дитини [PERSON] - [PERSON] , без врахування фактичних обставин справ, зокрема факту того, що квартира, про визнання права користування якою звернулась з позовом до суду позивач, є єдиним місцем проживання дитини, інше житло, в якому зареєстрована мати дитини, знаходиться на непідконтрольній території, проживання на якій може становити небезпеку для неповнолітнього. Отже, у даному випадку суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування щодо вирішення спору та вважає відповідний висновок таким, що суперечить інтересам дитини, а тому відхиляє його. Крім того, суд враховує лист третьої особи Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 30 березня 2023 року № 103008-1174, у якому орган опіки та піклування наголошував про прийняття рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини та чинного законодавства України (т.1, а.с.191,192). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. У даній справі слід зауважити, що відповідач не вказав, яким чином визнання права користування спірною квартирою за позивачем та її неповнолітнім сином порушуються його права та інтереси. Як встановлено судом, для позивача [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON] спірна квартира є єдиним житлом для проживання, хоча позивач і має інше житло на праві користування, проте воно знаходиться на непідконтрольній Україні території, а тому відмова у визнанні права користування спірною квартирою буде надмірним втручанням у право позивача та її сина на повагу до їх житла, яке не є необхідним у демократичному суспільстві. Що стосується заяви представника позивачки про поновлення строку звернення до суду (т.1 а.с.134,135), слід вказати, що відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 4 ст.267 ЦК України визначено, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом з тим, за матеріалами справи стороною спору не заявлялось про застосування строку позовної давності, а тому підстави для дослідження строків звернення позивача до суду та причин пропуску такого строку, у суду відсутні. На підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, обставини, зазначені в позовній заяві, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, в зв`язку з чим він підлягає задоволенню. Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у порядку розподілу між сторонами судових витрат, слід стягнути сплачений судовий збір в дохід держави в сумі 2 147, 20 грн., який сплачено позивача [PERSON] за дві вимоги немайнового характеру (т.1 а.с.137-140). Враховуючи наведено,

Outcome: approved