Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-19 00:00:00

Позивач 19.12.2022 в особі представника Тонкошкура В.Л. звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» про визнання договору поруки №1102 від 03.04.2007 недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що 03.04.2007 між [PERSON] (поручитель), ВАТ «Державний ощадний банк України» (кредитор) та [PERSON] було укладено договір поруки №1102 до кредитного договору №1102 від 03.04.2007. Позивачка не була знайома з [PERSON] до укладення договору, не мала наміру бути поручителем для незнайомої для неї людини. Договір був підписаний [PERSON] за наполяганням її роботодавця директора ТОВ «Інтрер-Ліга-Інвест-Буд» Павлової Г.А., шляхом введення позивача в оману. За наполяганням [PERSON] в той час укладалися і інші договори, тому була відкрита кримінальна справа, вирок у якій набрав законної сили 01.03.2021. Тож, у [PERSON] було відсутнє волевиявлення на підписання договору поруки та на реальне настання наслідків за не виконання зобов`язань за кредитним договором. Ухвалою суду від 20.12.2022 провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 22.02.2023. До суду 06.02.2023 надійшов відзив АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Державний ощадний банк України», згідно якого заперечують проти позову. В обґрунтування відзиву зазначено, що АТ «Ощадбанк» звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (також поручитель) про стягнення заборгованості у зв`язку з невиконанням зобов`язань 15.05.2008, на разі справа перебуває в провадженні судді Домусчі Л.В. Наконечна Н.В. у позові підтверджує, що вона самостійно підписала договір поруки, в момент підписання добре розуміла природу правочину, заходів примусового впливу [PERSON] на [PERSON] не здійснювалося, адже зазначено, що її просили, пропонували, умовляли, [PERSON] не зазначає що банк ввів її в оману, позивач погоджується з фактом добросовісної поведінки відповідача АТ «Ощадбанк». Оспорюваний договір відповідає вимогам чинного законодавства та волевиявленню сторін, оскільки вони його підписали, примуса зі сторони відповідачів не було, тому договір не може бути визнаний недійсним. Також відповідач просить застосувати строк позовної давності, адже [PERSON] 29.05.2009 звернулася до суду (у справі 2-2207/11) з клопотанням про забезпечення доказів, де вона повідомляє про розгляд справи за позовом банку до неї про стягнення заборгованості, тому строк позовної давності сплив 30.05.2012. У підготовчому засіданні 22.02.2023 проведеному за участі позивача [PERSON] та її представника [PERSON] , представника відповідача АТ «Державний ощадний банк України» Приходько В.М. було залишено без розгляду клопотання позивача про об`єднання справ в одне провадження від 19.12.2022. Відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про об`єднання справ в одне провадження. Залишено без розгляду клопотання представника позивача про витребування доказів. Представник відповідача просив оголосити перерву для вирішення питання об`єднання справ, суд задовольнив клопотання та відклав розгляд справи на 29.03.2023. У підготовчому засіданні 29.03.2023 проведеному за участі представника відповідача [PERSON] було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи. В результаті проведеного підготовчого засідання було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 03.05.2023. До суду 20.04.2023 надійшла заява представника позивача [PERSON] про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності, згідно якої вказує, що розгляд справи №2-2207/11 з 23.06.2009 по 30.03.2021 був зупинений до набрання вироком суду у кримінальній справі законної сили. Доказами підстав позову, тобто введення позивача в оману є кримінально-процесуальні документи, зокрема і вирок Суворовського районного суду м. Одеси, який набрав законної сили 01.03.2021. Позов [PERSON] подала 19.12.2022, тому строк не пропущено. Клопотання про зупинення подавалися з наміром того, що [PERSON] притягнуть до відповідальності та кошти на користь банку будуть стягнуті саме з [PERSON] , однак [PERSON] під час розгляду кримінальної справи змінив свої свідчення, та як наслідок [PERSON] було виправдано за цим епізодом. У судовому засіданні 03.05.2023 проведеному за участі позивача [PERSON] та її представника [PERSON] , представника відповідача АТ «Державний ощадний банк України» Приходько В.М. було задоволено клопотання представника позивача про поновлення строків та долучено до матеріалів справи докази від 20.04.2023. Було задоволено клопотання представника відповідача, який вказав, що йому потрібен час для надання оцінки доказам, та відкладено розгляд справи на 15.06.2023. До суду 15.06.2023 надійшли заперечення представника АТ «Ощадбанк» на клопотання про приєднання доказів, згідно яких вказує, що подані представником позивача докази в їх сукупності не дають змоги дійти висновку про наявність факту омани позивача при укладенні договору поруки. У судовому засіданні 15.06.2023 проведеному за участі представника позивача [PERSON] було відкладено розгляд справи на 20.07.2023, з метою надання часу представнику позивача ознайомитися з додатковими поясненнями. У судовому засіданні 20.07.2023 представник позивача [PERSON] надала вступне слово, у якому зазначила, що позивачка не знала який договір буде підписувати, в той день було підписання іншого договору, разом з яким надано і договір поруки, просила задовольнити позов. [PERSON] також просила задовольнити позов, зазначила, що їй надали інший договір та обманом надали договір поруки, у неї не було волевиявлення на підписання договору. Представник АТ «Державний ощадний банк України» Приходько В.М. просив відмовити у позові, адже позивач підтвердила, шо вона самостійно підписала договір, знала природу договору, заходів примусового впливу не здійснювалося, з боку банку не було жодних дій щодо впливу на підписання договору. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши наявні докази, дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 03 квітня 2007 року між [PERSON] (поручитель) з однієї сторони на Відкритим акціонерним товариством «Держаний ощадний банк України» (кредитор) з другої сторони та [PERSON] (боржник) з третьої сторони було укладено договір поруки №1102 до кредитного договору №1103 від 03.04.2007, відповідно до п.1.1. якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язання за Кредитним договором №1102 від 03.04.2007, а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому (а.с.12-13). Суворовським районним судом м. Одеси 18.07.2014 у справі №1527/1-98/11 винесено вирок, який залишений без змін ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.03.2021, яким [PERSON] визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст.27 ч.3, 366 ч.1, 190 ч.2, 366 ч.1, 190 ч.4, 364 ч.2, 209 ч.3 КК України, [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку зі спливом строку давності притягнення. [PERSON] оправдано по епізодам №1, 3, 4, 7, 10, 13-15, 16, 18, 19, 22, 25, 28, 30, 35, 36, 37, 38, 39, 43, 44, 45, 47, 48, 49, 49-51, 55, 59. [PERSON] визнана винною у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 27 ч.2, 366 ч.1, 366 ч.1 КК України. [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку зі спливом строку давності притягнення. Також [PERSON] оправдана по епізодам №1, 3, 4, 6, 7, 9, 10, 12, 13-15, 16, 18, 19, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 30, 35, 36, 37, 38, 39, 43, 44, 45, 47, 48, 49, 49-51, 52-54, 55 (а.с.32-81). Відтак, в ухвалі Одеського апеляційного суду від 01.03.2021 зазначено: «Апеляційний суд погоджується з думкою суду першої інстанції про те, що, отримання кредиту, оформленого на [PERSON] , при обставинах зазначених свідком, достовірно вказують про відсутність підготовки і здійснення розкрадання кредитних коштів, оскільки передача [PERSON] . [PERSON] отриманих ним грошових коштів, була добровільною та усвідомленою, в зв`язку з чим, не може містити склад злочину, що передбачає заволодіння чужим майном шляхом зловживання особою своїм посадовим становищем, вчинене повторно, в особливо великих розмірах, вчинений організованою групою» (а.с.73 на звороті). Також вказано: «Участь бухгалтера [PERSON] в скоєнні службового підроблення підтверджується дослідженими висновками почеркознавчих експертиз тільки по епізоду №20/ довідка [PERSON] » (а.с.77). Відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі Одеського міського відділення №760 ВАТ «Державний ощадний банк України» звернулося до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договором кредиту (а.с.22-24). Вищевказана справа №2-2207/11 наразі перебувала у провадженні Приморського районного суду м. Одеси та рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 липня 2023 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 14 липня 2023 року, задоволено частково позов, стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором №1102 від 03 квітня 2007 року і договором поруки №1102/1 від 03 квітня 2007 року станом на 01 липня 2021 року в розмірі 96 729,12грн. (дев`яносто шість тисяч сімсот двадцять дев`ять гривень дванадцять копійок). Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором №1102 від 03 квітня 2007 року і договором поруки №1102/1 від 03 квітня 2007 року станом на 01 липня 2021 року, в розмірі 30 459,56грн. (тридцять тисяч чотириста п`ятдесят дев`ять гривень п`ятдесят шість копійок). Рішення не набрало законної сили. Показання свідка [PERSON] в кримінальній справі стосуються підписання кредитного договору, тому не приймаються судом до уваги (а.с.149-150). Згідно ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Подані до суду матеріали з кримінальної справи, серед яких постанова про відкриття кримінального провадження, протоколи допиту свідків, протоколи очної ставки інші витяги не приймаються судом до уваги, адже ці матеріали досліджувалися судом при ухвалені вироку. Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч. 1ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 638\~ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст.203, ч. 1 ст.215 ЦК України, відповідно до яких, підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Згідно зі ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо\~одна із\~сторін правочину\~навмисно ввела\~другу сторону\~в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статті 230 ЦК України суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. При цьому, особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Як вірно зазначає представник банку, [PERSON] вказує, на те, що договір поруки був підписаний за наполяганням її роботодавця [PERSON] , втім щодо обману чи примусу від сторін договору, якими є АТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] , позивачка не вказує. Встановленим є обставина того, що АТ «Державний ощадний банк України» [PERSON] щодо обставин оспорюваного договору не вводив. Також слід зазначити, що доводи позивача не відповідають визначенню «обман», які наведені вище, адже [PERSON] під обманом розуміє те, що вона виконала прохання/наказ роботодавця, але не розраховувала на те, що їй доведеться відповідати за зобов`язаннями, що не є обманом. Сторонами справи як і сторонами договору є [PERSON] , [PERSON] та АТ «Державний ощадний банк України», вирок стосується притягнення до кримінальної відповідальності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивачка зазначає, що [PERSON] змінив свої показання, тому [PERSON] не було притягнуто до відповідальності, однак які показання [PERSON] є правдивими встановити не можливо, більше того, його показання не свідчать про обман [PERSON] з його боку. Таким чином, позивачем не доведено існування обставин, з якими положення статті 230 ЦК України передбачають можливість визнання договору поруки недійсним, а саме факт обману, наявність умислу в діях відповідачів та істотність значення обставин, щодо яких позивача, на його думку введено в оману. Також слід звернути увагу на наступне. Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним. Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту. Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений. Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася. Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту. Отже, ухвалення судом рішення в справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою чи недійсною, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного суду в постанові від 26.01.2021 при розгляді справи №522/1528/15-ц. Рішення про стягнення заборгованості з поручителя [PERSON] ухвалено, хоча і не набрало законної сили, однак судовий процес щодо стягнення заборгованості був ініційований кредитором АТ «Державний ощадний банк України» ще в 2008 році, саме в цій справі [PERSON] мала доводити відсутність підстав для стягнення з неї боргу. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Слід також вказати, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Отже, суд дійшов переконливого висновку, що підстави для задоволення позову [PERSON] відсутні. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому ст. 261 ЦК України встановлено, що початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як вказує Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц (провадження № 61-16895св18) сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави. У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення, строки позовної давності не застосовуються. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до змісту п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача. Судові витрати залишаються за сторонами.

Outcome: dismissed