Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-06 00:00:00

представник позивача адвокат Зарудній І.В. звернувся до суду з позовом до ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ», в якому просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 186756 від 17.06.2021, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем. Позов обґрунтовує тим, що в провадженні приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Безмагоричних М.А. перебуває на виконанні виконавче провадження № 69549185 з примусового виконання виконавчого напису № 186756 від 17.06.2021 року. 17.06.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М., вчинено виконавчий напис, в якому запропоновано звернути стягнення з [PERSON] , який є боржником за кредитним договором № 3969289 від 06.03.2021, укладеним з ТОВ «Мілоан», правонаступником усіх прав та обов`язків якого на підставі Договору відступлення прав вимоги № 72-МЛ від 11.06.2021 є ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ». В матеріалах виконавчого напису відсутні докази на підставі яких виникло право вимоги за кредитним договором № 3969289 від 06.03.2021, укладеним між [PERSON] з ТОВ «Мілоан», правонаступником усіх прав та обов`язків якого на підставі договору відступлення прав вимоги № 72-МЛ від 11.06.2021 є ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ». Ані ТОВ «Мілоан», ані ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» не повідомляли позивача про наявність договорів про відступлення права вимоги. Позивач вважає, що виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню в зв`язку із наступним: не зазначено місце народження і місце роботи боржника згідно абзацу 4 статті 89 Закону України «Про нотаріат», абзац 3 підпункту 2.1 пункту 2 глави 16 розділу II Наказу № 296/5 від 22.02.2012 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», договір не містить підписів сторін, що суперечить статті 13 Закону України «Про споживче кредитування», нотаріусом не перевірено факт безспірності заборгованості на що звертає увагу Верховний суд в Постанові Великої Палати Верховного Сулу від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16, нотаріусом не надано жодних документів, на підставі яких було вчинено виконавчий напис, в тому числі кредитного договору, оформленого згідно чинного законодавства (так як не має підписів сторін), нотаріус вчинив виконавчий напис, на підставі документів, які не підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, відсутня виписка з особового рахунка, що є обов`язковою для вчинення виконавчого напису, вчинення виконавчого напису на нотаріально не посвідченому договорі суперечить висновкам Верховного Суду, що викладені в пункті 83 постанови Великої Палати Верховного від 21.09.2021 по справі № 910/10374/17, постанові від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17 та у справі №757/24703/18-п. Відповідачем відзив на позов не поданий. Третіми особами пояснення щодо позову також не подані. Ухвалою від 05.07.2023 відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу та третій особі приватному виконавцю Безмагоричних М.А. копії ухвали про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви з додатками направлялись поштою за місцезнаходження останніх. Вказані документи отримані відповідачем та третьою особою, які згідно з пунктом 3 частини шостої статті 272 ЦПК України є повідомленими про розгляд справи належним чином. Поштове відправлення, направлене третій особі приватному нотаріусу Остапенку Є.М. повернулось до суду з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 5 частини шостої статті 272 ЦПК України є належним повідомленням про розгляд справи. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що передбачено частиною другою статті 247 ЦПК України. Дослідивши позовну заяву та письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 06.03.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та [PERSON] укладено Договір про споживчий кредит № 3969289, за умовами якого позивач отримав кредит у сумі 10 000 гривень строком на 30 днів. 17.06.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем було вчинено виконавчий напис № 186756 про стягнення з [PERSON] невиплачені в строк грошові кошти на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ», якому Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» відступлено право вимоги на підставі договору відступлення прав вимоги № 72-МЛ від 11.06.2021 за кредитним договором № 3969289 від 06.03.2021, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та [PERSON] , за період з 06.03.2021 по 11.06.2021 суму в розмірі 10 000 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 33 750 гривень - заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками, 1 000 гривень - заборгованість за нарахованою комісією за надання кредиту, а також плати за вчинення цього виконавчого напису нотаріусом на підставі статті 31 Закону України «Про нотаріат». Загальна сума заборгованості боржника становить 45 680 гривень. На підставі спірного виконавчого напису 03.08.2022 приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Безмагоричних Микитою Андрійовичем було відкрито виконавче провадження № 69549185. Відповідно до частини 2 статті 87 Закону України «Про нотаріат» визначено, що перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно зі статтею 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 05.07.2017 у справі № 754/9711/14-ц, з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Відповідно до пункту 2.1 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (далі - Порядок № 296/5), для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У пункті 3.2 Порядку № 296/5 зазначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 (далі - Перелік № 1172). Відповідно до підпункту 3.5 пункту 3 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (далі - Порядок), при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Суд встановив, що пункт 2 Переліку № 1172, на підставі якого приватним нотаріусом вчинений спірний виконавчий напис, втратив чинність 22.02.2017 на підставі постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14, яка набрала законної сили. Вказаним судовим рішенням визнана незаконною та не чинною постанова Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», у тому числі, в частині пункту 2 змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Редакція Переліку № 1172 до внесення змін, визнаних не чинними, не містила розділу про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин, а тому приватний нотаріус не мав правових підстав для вчинення спірного виконавчого напису. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 645/1979/15-ц. З огляду на вищевказане, суд дійшов висновку, що позов знайшов своє підтвердження, а отже підлягає задоволенню, оскільки приватний нотаріус вчинив спірний виконавчий напис на підставі не чинного нормативно-правового акту, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат». Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58), згідно з якою, принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Враховуючи вищевказане та задоволення позову із зазначеної судом підстави, суд вважає недоцільним надавати детальну відповідь на інші аргументи позивача. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, враховуючи задоволення позову, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 073,60 гривні.

Outcome: approved