Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-01 00:00:00

Позивач 13.04.2023 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовна заява мотивована тим, що спочатку сімейне життя сторін проходило нормально, будували плани на майбутнє. Проте стосунки між сторонами вкрай погіршилися, сторони перестали проживати разом вже дуже давно. Вже тривалий чай ні з боку позивача, ні з боку відповідача не було здійснено жодних спроб для збереження шлюбу. Сторони втратили почуття любові і поваги один до одного, не мають наміру в подальшому підтримувати шлюбні стосунки, погляди сторін на шлюб та сім`ю виявилися діаметрально протилежними. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14.04.2023 провадження у справі відкрите, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 31.05.2023. У судовому засіданні 31.05.2023 проведеному за участі [PERSON] та представника відповідача [PERSON] було задоволено заяву представника відповідача про відкладення з метою ознайомлення з матеріалами справи, наступне засідання призначено на 22.06.2023. До суду 13.06.2023 надійшов відзив від представника відповідача [PERSON] , згідно якого просить відмовити у задоволенні позову та надати час [PERSON] для примирення з [PERSON] , враховуючи інтереси їх неповнолітнього сина, який бажає жити та виховуватися в повноцінній сім`ї. В обґрунтування відзиву вказано, що спочатку сімейне життя склалося добре, взаємовідносини між сторонами ґрунтувалися на любові, взаєморозумінні, повазі один до одного. Але останнім часом дружина почала сторонитися відповідача, частіше затримуватися на роботі, більше часу проводити з друзями і відвідувати свою літню матір. 13.04.2023 надійшла смс від позивача в якому остання вказала, що має намір розлучитися. Відповідач не приділив цьому уваги. Ввечері позивачка була втомлена і не хотіла про це говорити, пізніше відповідач зовсім забув про це. 20.05.2023 позивач зібрала речі і поїхала у квартиру своєї матері, нічого не сказавши відповідачу. На смс не відповідає, двері не відкриває. Через деякий час позивач зателефонувала та пояснила, що не бажає проживати разом, але хоче бачитися з сином, який залишився з відповідачем. Декілька разів на тиждень Ернест бачиться з позивачем. Сторони спільно матеріально, в тому числі фінансово, підтримують сина. Відповідач не погоджується з твердженням позивача проте, що син проживає з нею, адже весь час [PERSON] проживає з відповідачем. Також вказує, що не живуть вони з дружиною спільно тільки три тижні. Відповідач має намір зберегти сім`ю, запропонувати позивачу відмовитися від позову, запросити у сімейну поїздку в аквапарк, подивитися разом на красу Закарпаття, відвідати гарячі джерела та піти до ресторану з шаленим краєвидом. У судовому засіданні 22.06.2023 [PERSON] просив надати час для примирення, суд надав відповідачу час для написання заяви з діями [PERSON] з метою примирення з [PERSON] , наступне засідання призначено на 02.08.2023. Однак, замість подання заяви з описом дій відповідача спрямованих на примирення з позивачем, від [PERSON] до суду 20.07.2023 надійшло клопотання про перенесення розгляду справи за її територіальної підсудністю. Ухвалою суду від 02.08.2023 відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про передачу справи за підсудністю. У судове засідання 02.08.2023 учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлені належним чином. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Представник відповідача [PERSON] 02.08.2023 звернувся до суду з клопотанням про розгляд цивільної справи тільки в присутності відповідача або його представника. Вказує, що не може з`явитися в судове засідання через постійні обстріли Одеської області, просить визнати причини неявки поважними. Суд не приймає до уваги вищевказану заяву, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. Отже, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам по справі, що участь у судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторони. Вказані представником відповідача підстави неявки в судове засідання не є поважними, а матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення виготовлене 03 серпня 2023 року. Щодо заяви відповідача про надання строку на примирення, суд відзначає наступне. Відповідно до ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження, під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то, відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Отже, суд вважає недоцільним надання сторонам строку для примирення. Згідно ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Якщо позивач не має бажання проживати з відповідачем, то, відповідно, збереження шлюбу суперечить її інтересам, а проживання сина сторін [PERSON] в сім`ї, в якій батьки сваряться чи не спілкуються один з одним, жодним чином не піде на користь дитині. Шлюб є добровільною згодою жінки та чоловіка, а батьки піклуються про своїх дітей незалежно від того перебувають вони у шлюбі чи ні. З огляду на вищевикладене, також враховуючи, що відповідач не надав план дій з метою примирення з позивачем, суд відмовляє у задоволенні заяви [PERSON] про надання часу на примирення. Дослідивши матеріали, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позов, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 21 квітня 2012 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що Виконавчим комітетом Гандрабурівської сільської ради Ананьївського району Одеської області в Книзі реєстрації шлюбі зроблено відповідний актовий запис №01, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Після шлюбу прізвище дружини стало [PERSON] . [INFO] у батьків [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , що вбачається з свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, тому що родина фактично розпалася і її відновлення неможливо, при обставинах, зазначених позивачем, так у позивача відсутні які-небудь почуття до відповідача, їх шлюбний союз фактично розпався, на примирення [PERSON] не згодна, а також той факт, що один з подружжя або обоє мають право звернутися із заявою в суд про розірвання шлюбу й це право підлягає судовому захисту. Одночасно, суд вважає, що подальше спільне життя чоловіка й жінки та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому що сторони наразі подружні відносини припинили й спільного господарства не ведуть. Шлюб це сімейний добровільний та рівноправний союз жінки та чоловіка, їх спільність, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану та спрямований на створення сім`ї. Добровільність шлюбу одна з основних його засад. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім`ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз сім`ю шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. За ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Як вбачається з пояснень позивача зазначеної вільної згоди між сторонами по справі не має. Чинне законодавство України забороняє примушування до шлюбу. Примушування значить добиватися певної поведінки від особи за допомогою фізичного або психічного насильства. Закріплені у законодавстві права дружини та чоловіка на повагу до своєї індивідуальності є засобом захисту психологічно слабшого у шлюбі від психічного диктату чи навіть агресії дружини, чоловіка або іншої особи. Воно схиляє до толерантності, терпимості у шлюбі, спрямовує кожного з них на спокійне, інтелігентне залагодження колізії індивідуальних рис характеру, життєвих звичок. Однією з причин припинення шлюбу є його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, розірвання шлюбу може відбутися за їхньою спільною заявою або за заявою когось з них. У ході розгляду справи, судом була перевірена наявність відповідних підстав для розірвання\~шлюбу, суд переконався у дійсному волевиявленні позивача. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, оскільки було встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя, що має істотне значення. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно зі ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. З матеріалів справи вбачається, що сім`я розпалась, позивач наполягає на розірванні шлюбу, шлюб носить формальний характер. Подальше сумісне проживання суперечить інтересам позивача, що має істотне значення. Тому, позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved