Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-30 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визначення місця проживання дитини. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона з 15 серпня 2012 року по 24.06.2016р. перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. [INFO] у шлюбі народилася донька [PERSON] . Після припинення шлюбних відносин у 2016 році між сторонами було досягнуто усної домовленості, що донька [PERSON] [INFO] залишається проживати з матір`ю, за адресою: [ADDRESS] . З 16.10.2021р. [PERSON] вийшла заміж, змінила прізвище на [PERSON] та переїхала жити до чоловіка за адресою: [ADDRESS] . Отже, донька [PERSON] [INFO] , фактично проживає разом із матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Відповідач як батько дитини не заперечує, але і не надає згоду на проживання їхньої дитини за вказаною адресою. Крім того, відповідач участі у вихованні дитини не приймає, допомоги в матеріальному утриманні не надає, аліменти сплачує не вчасно. Останній раз спілкувався з дитиною 06.01.2023р., коли вітав доньку телефоном з днем народження, після цього вони не зустрічалися та не спілкувалися, оскільки батько фактично втратив будь-який інтерес до своєї доньки. Таким чином, проживання дитини разом з матір`ю відповідає її інтересам, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, представник позивача надав заяву про проведення слухання справи за його відсутності та за відсутності позивача. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав заяву про проведення розгляду справи за його відсутності, при винесенні рішення покладається на розсуд суду. Представник Служби у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Як встановлено в судовому засіданні, 15 серпня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Нікополю Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] актовий запис № 362. [INFO] у шлюбі народилася донька [PERSON] . Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24.06.2016р. у справі № 182/699/16ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Нікополю Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області актовий запис № 362, від якого є донька [PERSON] [INFO] розірвано. Як вказує позивач та не заперечує відповідача, після припинення шлюбних відносин у 2016 році між сторонами було досягнуто усної домовленості, що донька [PERSON] [INFO] залишається проживати з матір`ю, за адресою: [ADDRESS] . 16.10.2021р. [PERSON] вийшла заміж, змінила прізвище на [PERSON] та переїхала жити до чоловіка за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження начального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ч.1 ст.242 ЦК України батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Відповідно до ч.1 ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно зі ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 150 СК України передбачений обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Відповідно до ч.ч. 1,2, 3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного Цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) казано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення пору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як заховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість творення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 32/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 3 травня 1969 року та Закону № 1906-ІУ, а також не містить положень щодо набрання нею цінності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною їдою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. На підставі викладеного, зважаючи на те, що відповідач не заперечує проти проживання дитини разом із матір`ю, позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення. На підставі наведеного та

Outcome: approved