Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-19 00:00:00

24 січня 2023 року представник позивача [PERSON] адвокат Соник Василь Васильович звернувся до суду з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Ролідас» про визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу, стягнення авансу, інфляційних витрат та пені. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що 20 січня 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто Ролідас» в особі директора Ярмольчука А.В., Сторона 1, та [PERSON] , Сторона 2, укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-12093, згідно з умовами якого позивач та відповідач зобов`язалися укласти в майбутньому договір купівлі - продажу (Основний договір) на належний Стороні 1 транспортний засіб строком до 31 травня 2022 року (пункти 1.1. та 1.2. договору). За вказаним договором Товариство з обмеженою відповідальністю «Авто Ролідас» та [PERSON] зобов`язуються укласти в майбутньому договір купівлі-продажу на належний Товариству з обмеженою відповідальністю «Авто Ролідас» транспортний засіб марка: AUDI, модель Q7, рік випуску 2014, номер шасі (кузова рами) [NUMBER] . Згідно умов укладеного договору, Товариство з обмеженою відповідальністю «Авто Ролідас» (Сторона 1) гарантує, що на момент укладання Основного договору транспортний засіб, визначений у пункті 1.1. цього Договору, буде належати їй та не буде знаходитись під забороною відчуження, арештом, не буде предметом застави чи іншим засобом забезпечена виконання зобов`язань перед будь-якими фізичними та юридичними особами, а також не буде обтяжений будь-яким іншим чином, передбаченим чинним законодавством (пункт 1.3.). Згідно з пункту 2.1. договору, продаж транспортного засобу вчиняється між сторонами за ціною (вартістю) в розмірі 17 379 доларів США, що згідно з курсом НБУ на дату укладення договору становить 493\~629,64 грн, у тому числі ПДВ 82 271.61 грн, та сплачується Стороною 2 в безготівковій формі на поточний рахунок Сторони 1 в національній валюті України гривні. На виконання зазначеного договору, 20 січня 2022 року позивачем було сплачено на користь відповідача грошові кошти у розмірі 11 678 доларів США, що згідно з курсом НБУ на дату укладення договору становить 331\~699,58 грн з призначенням платежу: оплата за транспортний засіб. Таким чином, на думку позивача, договір вважається укладеним, оскільки сторони прийняли його до виконання. Позивач вказує на те, що відповідно до умов договору та з урахуванням оплати послуг Сторона 1 повинна була укласти зі Стороною 2 Основний договір на належний Стороні 1 автомобіль до 31 травня 2022 року, однак прострочив виконання такого зобов`язання майже на рік. Крім того, як виявилось пізніше, транспортний засіб Стороні 1 взагалі не належить і до теперішнього часу, право власності Сторона 1 на цей транспортний засіб не набула, що робить неможливим виконання в подальшому умов договору з боку Сторони 1. Термін дії договору закінчився, позивач сплатила кошти, але відповідач свої зобов`язання не виконав. Позивачем неодноразово були ініційовані спроби вирішити конфлікт з відповідачем у позасудовому порядку шляхом усного спілкування, однак відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав. На сьогодні позивач не отримав від відповідача жодного письмового чи усного повідомлення із зазначенням конкретної календарної дати, часу і місця укладення Основного Договору. Разом з цим представником позивача неодноразово направлялись адвокатські запити із запитуваною інформацією щодо дати та часу повернення позивачу коштів, однак відповідачем було проігноровано дані звернення Укладаючи попередній договір, позивач бажала настання реальних наслідків якнайшвидшого отримання у власність бажаного автомобіля. У випадку повідомлення позивачу правдивої інформації про те, що автомобіль на час укладання попереднього договору не належить відповідачу, а також про те, що позивач не отримає автомобіль у власність в строки, передбачені договором, позивач ніколи не укладала би з відповідачем спірного договору. Також за спірним договором відповідач фактично зобов`язався надати послуги позивачу з викупу транспортного засобу за кошти позивача з аукціону в США, транспортування його до України та розмитнення. Про це свідчить пункт 1.5. договору та розрахунок вартості автомобіля, який був наданий відповідачем. Цей розрахунок складається з наступного: вартість лоту + аукціонний збір + доставка суша + море; брокерські послуги; вигрузка з порту; розмитнення; дилерські послуги; сертифікація. Отже, позивач вважає, що відповідач не мав на меті здійснювати продаж належного йому транспортного засобу. Його метою було надання послуг, які зазначені в розрахунку вартості як «Дилерські послуги», чим відповідач також ввів в оману позивача. Отже, позивач вважає, що за таких обставин, відповідно до частини першої статті 213 Цивільного кодексу України, цей правочин слід тлумачити, як надання послуг дилера. Позивач зазначає, що під час укладення попереднього договору відповідач ввів позивача в оману, оскільки спонукав дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку позивач не погодився б. Відповідач ввів позивача в оману стосовно основних характеристик товару, який позивач бажала придбати, а саме його належності відповідачу та поставки в майбутньому. У свою чергу, відповідач не вчинив жодних дій для виконання умов попереднього договору, що свідчить про відсутність у нього намірів до реального настання наслідків, передбачених оспорюваним правочином. Позивач вважає, що попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений між сторонами, є нікчемним через введення позивача в оману щодо істотних його умов. Основний договір з купівлі-продажу транспортного засобу мав бути укладений сторонами 31 травня 2022 року, що визначено попереднім договором, також позивачем було внесено плату за попереднім договором. Оскільки відповідачем умови попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу у встановлений строк не виконані, майно не придбане та у власність позивача не передане, основний договір не укладений, оспорений правочин є припиненим. За таких обставин позивач просить визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-12093, укладений 20 січня 2022 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто Ролідас»; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Ролідас» на користь [PERSON] суму сплаченого авансу в розмірі 331 699,58 грн, суму інфляційних витрат в розмірі 37 058,21 грн, пеню в розмірі 104 598,98 грн, а всього 473 356,77 грн, а також витрати за надання правничої допомоги у розмірі 20100 грн. Ухвалою суду від 27 січня 2023 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 07 лютого 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 04 квітня 2022 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явилася, проте представник позивача подав до суду клопотання, в якому позовні вимоги підтримує, просить розглядати справу за відсутності позивача та її представника, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує. Відповідач у жодне судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, зокрема, відповідач викликався через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Від відповідача не надходив відзив на позов, а також жодних інших заяв та клопотань. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, проте не з`явився в судове засідання без поважних причин та не повідомив про причини свої неявки в судове засідання, відзиву не подав, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі статей 280-282 Цивільного процесуального кодексу України ухвалив про заочний розгляд справи, про що 20 липня 2023 року прийнята відповідна ухвала.\~ Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 20 січня 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто Ролідас», Сторона 1, та [PERSON] , Сторона 2, укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-12093, відповідно до умов якого Сторона 1 та Сторона 2 зобов`язуються укласти в майбутньому договір купівлі-продажу (Основний договір) на належний Стороні 1 транспортний засіб марка: AUDI, модель Q7, рік випуску 2014, номер шасі (кузова рами) [NUMBER] . За цим договором сторони зобов`язуються до 31 травня 2022 року укласти Основний договір (а.с.11-12). 11 серпня 2022 року адвокатом Соником В.В. надіслано запит до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Ролідас» про надання інформації: стосовно виконання ними попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу від 20 січня 2022 року ПКП-12093, укладеного з [PERSON] ; де на даний час знаходиться транспортний засіб марка: AUDI, модель Q7, рік випуску 2014, номер шасі (кузова рами) [NUMBER] ; підтвердження отримання платежу в сумі 331\~699,58 грн, що був оплачений [PERSON] з наданням підтверджуючих документів; чи має станом на 27 липня 2022 року товариство податковий борг, а також чи не є призупиненою дія свідоцтва платника ПДВ № 4401594171169; чи може на даний час товариство проводити розмитнення транспортних засобів на своє ім`я; в який спосіб [PERSON] може отримати свої грошові кошти у сумі 11678 доларів США, які було оплачено останньою за транспортний засіб марка: AUDI, модель Q7, рік випуску 2014, номер шасі (кузова рами) [NUMBER] (а.с.13-16). Позивачем здійснено розрахунок інфляційних витрат і пені (а.с.17-26). Відповідно до квитанції № 0.0.2426699060.1 від 20 січня 2022 року, позивачем здійснено оплату за автомобіль марка: AUDI, модель Q7, рік випуску 2014, номер шасі (кузова рами) [NUMBER] у розмірі 331700,00 грн (а.с.82). У відповідності\~зі статтею\~15\~Цивільного кодексу\~України,\~кожна особа\~має право\~на захист\~свого цивільного\~права у\~разі його\~порушення,\~невизнання або\~оспорювання.\~ Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною першою статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. За змістом статей\~626,\~628 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою\~статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У\~статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно частини першої статті 635 Цивільного кодексу України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Відповідно до вимог частини другої - третьої статті 635 Цивільного кодексу України, сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію його укладення. Судом встановлено, що основний договір з купівлі-продажу транспортного засобу мав бути укладений сторонами до 31 травня 2022 року, що визначено попереднім договором, також позивачем було внесено плату за попереднім договором. Оскільки відповідачем умови попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу у встановлений строк не виконані, майно не придбане та у власність позивача не передане, основний договір не укладений, оспорений правочин є припиненим. Відповідно до постанови Верховного Суду від 22.01.2020 року у справі № 394/301/19, припинення договору не є перешкодою для визнання його недійсним у судовому порядку, за наявності для цього підстав. Згідно статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до\~статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно частини першої статті 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Статтями\~11,\~18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати до договорів із споживачем умови, які є несправедливим, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, а також встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Відповідно до частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно з пунктом 14\~статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Відповідно до пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист споживачів» № 5 від 12 квітня 1996 року, умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. Статтею 15\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Крім того,\~споживач має\~право на\~необхідну,\~доступну,\~достовірну та\~своєчасну інформацію\~про продукцію,\~її кількість,\~якість,\~асортимент,\~а також\~про її\~виробника (виконавця,\~продавця),\~що передбачено\~у пункті\~4\~частини першої\~статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно зі\~статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. За положеннями частини першої статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вирішуючи позовні вимоги про визнання правочину недійсним, суд виходить із того, що відповідач, як суб`єкт господарювання, не спеціалізується на торгівлі колісними транспортними засобами, а спеціалізується, зокрема, на посередництві у торгівлі іншими товарами та товарами широкого асортименту, тому, укладаючи з позивачем договір, найменований як попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, зазначаючи у ньому товариство, що власником майна не є, як Продавця, Товариство з обмеженою відповідальністю «Авто Ролідас» вчинило умисні дії із введення позивача в оману щодо предмету договору. Включивши до договору положення про умови щодо строку дії попереднього договору до 31 травня 2022 року, відповідач у такий спосіб отримав можливість користуватись коштами позивача протягом тривалого терміну, без будь-яких договірних правових наслідків для себе. Введення споживача в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, та використання нечесної підприємницької практики є підставою для визнання договору недійсним та задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 331\~699,58 грн, які були перераховані на виконання даного договору. У частині позовних вимог про стягнення з відповідача 37\~058,21 грн інфляційних втрат за період з червня 2022 року по грудень 2022 року, то суд зазначає наступне. Відповідно до\~статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.\~\~Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, чинне законодавство передбачає, що відповідальність у вигляді сплати інфляційних втрат настає в разі невиконання або неналежного виконання саме грошового зобов`язання. Натомість, під час розгляду даної справи не було встановлено існування у відповідача грошового зобов`язання перед відповідачем. За умовами укладеного між сторонами договору, відповідач фактично зобов`язався укласти основний договір купівлі-продажу, передати у власність позивача погоджений транспортний засіб, що не є грошовим зобов`язанням. Умовами укладеного між сторонами договору також не передбачено обов`язку повернути грошові кошти в разі прострочення виконання зобов`язання. З огляду на наведене, позовні вимоги про стягнення з відповідача 37\~058,21 грн інфляційних втрат задоволенню не підлягають. Крім того, позивачем заявлена вимога про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язання у розмірі 104\~598,98 грн. Згідно з частинами першою, третьою\~статті 549 Цивільного кодексу України, \~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті, окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. Окрім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, а з моменту порушення являє собою міру відповідальності. Відповідно до частини п`ятої\~статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»,\~у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Між сторонами по справі виникли правовідносини, пов`язані з придбанням автомобіля, а не з приводу виконання робіт (надання послуг), норми\~статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»\~на вказані правовідносини не поширюються, у зв`язку із чим в цій частині позов задоволенню не підлягає. Відповідач, не бажаючи приймати участь у судовому розгляді справи і реалізувати своє процесуальне право на спростування доводів позову і доказування належного виконання обов`язків, тим самим не оспорює наявних підстав для стягнення грошової суми. У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи із вищевикладеного, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд дійшов висновку часткове задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання про судові витрати по справі, суд виходить з наступного. Згідно зі\~статтею 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до частини першої-третьої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною восьмою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до\~статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Стаття 30 Закону України\~«Про адвокатуру\~та адвокатську\~діяльність» встановлює, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно зі\~статтею 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд визначає\~в межах,\~встановлених цим\~Кодексом,\~порядок здійснення\~провадження у\~справі відповідно\~до принципу\~пропорційності,\~враховуючи:\~завдання цивільного\~судочинства;\~забезпечення розумного\~балансу між\~приватними й\~публічними інтересами;\~особливості предмета\~спору;\~ціну позову;\~складність справи;\~значення розгляду\~справи для\~сторін,\~час,\~необхідний для\~вчинення тих\~чи інших\~дій,\~розмір судових\~витрат,\~пов`язаних із\~відповідними процесуальними\~діями,\~тощо.\~ Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 Цивільного процесуального кодексу України). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої\~статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 Цивільного процесуального кодексу України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 Цивільного процесуального кодексу України); 3) розподіл судових витрат між сторонами\~(стаття 141 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини першої та другої\~статті 137\~Цивільного процесуального\~кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.\~За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:\~1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною третьою\~статті 137 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що\~для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас зі змісту частини четвертої\~статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, розмір\~витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним\~із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;\~4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята\~статті 137 Цивільного процесуального кодексу України ). Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України). Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.\~\~ З наданих до суду доказів вбачається, що витрати на\~професійну правничу\~допомогу\~підтверджуються квитанцією № 03/08/22 від 17 січня 2023 року про оплату за надання правової допомоги у розмірі 20100,00 грн (а.с.27), договором про надання правової допомоги від 03 серпня 2022 року, укладеним між [PERSON] та адвокатом Соником Василем Васильовичем (а.с.28-30), свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЧЦ № 000476 (а.с. 31), ордером на надання правничої (правової) допомоги (а.с. 32, 48, 57, 63). Судом\~ взято до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору. Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10 грудня 2009 року, справа «Баришевський проти України» від 26 лютого 2015 року), а також висновки Європейського суду з прав людини, викладені у справах: «East/West Alliance Limited» проти України» від 02 червня 2014 року, за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року, за результатом розгляду якої Європейський суд з прав людини вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд, оцінюючи обґрунтованість заяви позивача та відсутність заперечень відповідача в контексті положень частини четвертої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, тобто щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, з огляду на визначені практикою Європейського суду з прав людини критерії, вважає, що заявлена позивачем сума є обґрунтованою. Враховуючи реальний обсяг професійної правничої допомоги у суді, час, витрачений на надання таких послуг (обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду у суді), критерій реальності таких витрат, суд приходить до висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката в суді, який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача, з огляду на відсутність заперечень останнього, підлягає відшкодуванню у розмірі 20100,00 грн. Оскільки позивача\~було звільнено\~від сплати\~судового збору\~на підставі\~частини першої\~статті\~22 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до\~статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. Позовна заява містить одну вимогу немайнового характеру, яка задоволена повністю, та три вимоги майнового характеру, одна з яких задоволена у повному обсязі. Судовий збір за вимогу немайнового характеру підлягає стягненню з відповідача на користь держави у розмірі 1073,60 грн, а судовий збір за вимогу майнового характеру підлягає стягненню з відповідача на користь держави пропорційно до задоволених вимог, а саме 1 відсоток від суми задоволених позовних вимог, що складає 3317,00 грн (331699,58 х 1% ), що у загальному розмірі становить 4390,60 грн. На підставі вищенаведеного, відповідно до статей 3, 11, 15, 23, 207, 513, 526, 530, 614, 629, 1046, 1048, 1047, 1049 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial