Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-30 00:00:00

В травні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом та просить визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений на Одеській товарній біржі між [PERSON] , яка діяла від себе особисто та від імені неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] та [PERSON] , за яким позивач та третя особа були покупцями, а відповідачі відповідно продавцями. Відповідачі умови договору виконали в повному обсязі. Договір не був посвідчений нотаріусом. 09 червня 2023 року за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Одеська товарна біржа про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачам був визначений строк для подання відзиву на позов чи зустрічного позову та вчинення інших процесуальних дій. Відповідачі відзиви на позов не надали. Заяв по суті справи чи з процесуальних питань від відповідачів також не надходили. За приписами частини восьмої статті178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи положення статей 280, 281 ЦПК України судом постановлено ухвалу про проведення розгляду цивільної справи № 947/15856/23 в заочному порядку. В ході розгляду справи судом встановлено, що спірне майно - квартира [ADDRESS] належала відповідачам на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого ОУБ «Вітязь» за номером 97-68М від 25 вересня 1997 року, зареєстрованого в Одеському МБТІ та РОН за номером 248 пр. стр. 36 реєстр 629 від 05 жовтня 1997 року. 09 серпня 1999 року на Одеській Товарній Біржі між [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені і в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , на підставі Розпорядження Київської районної адміністрації № 1251 від 02.08.1999 року та [PERSON] був укладений договір № 25524 від 09.08.1999 року купівлі-продажу цієї квартири. Укладення такого договору не суперечило чинному на той час законодавству. Право власності позивачів було зареєстроване в установленому законом порядку в Одеському МБТІ та РОН за номером 248 пр. стр. 36 реєстр 629. При укладанні договору між сторонами було досягнуто згоди по всім істотним умовам і сторони повністю виконали умови угоди - продавці отримали кошти, а покупцям було передано нерухоме майно і до них перейшло право власності на спірну квартиру. Реєстрація права власності відбулась у встановленому на той час порядку. Біржове оформлення договору було обрано сторонами, оскільки така форма оформлення подібного роду договорів відповідала дійсному на той час законодавству, що підтверджується державною реєстрацією спірного договору. Оскільки спірні правовідносини між сторонами виникли у 1999 році, то враховуючи положення пункту 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, до таких відносин належить застосувати положення ЦК УРСР 1963 року, чинного на час виникнення правовідносин. Відповідно до статті 153 ЦК УРСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. За положеннями статті 227 ЦК УРСР 1963 року договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Разом з тим, згідно зі статтею15 Закону України «Про товарні біржі» № 1956-XIIІ від 10 грудня 1991 року в редакції, яка діяла на час укладання спірного договору, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважалась укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до частини другої статті 47 ЦК УРСР 1963 року, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою виконавчої сторони визнати угоду дійсною. В цьому разі подальше нотаріальне посвідчення угоди не потребується. Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Вищезазначена Інструкція передбачала державну реєстрацію будівель, споруд, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними з підстав недодержання нотаріальної форми» роз`яснено, що визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦКУРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. У відповідності до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За положеннями частини першої статті 2, частини першої статті 5 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Outcome: approved