Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-30 00:00:00

Позивач звернувся до Могилів-Подільського міськрайонного суд Вінницької області з вказаним вище позовом, мотивованим тим, що з відповідачем по справі він перебував у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду від 23.01.2003 був розірваний. 15.01.2002, тобто у шлюбі, сторонами спору було придбано нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: по [ADDRESS] . Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 19.11.2020 у справі №138/239/20 вказане нерухоме майно було поділено між сторонами спору, як спільне майно подружжя та визнано за позивачем право власності на частини будівлі кафе. При розгляді вказаної вище справи позивачу стало відомо, що відповідач оформила на себе право власності на земельну ділянку під їхнім спільним нерухомим майном, шляхом укладення договору купівлі-продажу такої ділянки з Могилів-Подільською міською радою. Враховуючи те, що на даний час позивач офіційно став власником частки вказаного вище нерухомого майна він просить суд визнати за ним право власності і на частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 0510400000:00:004:0088 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, розміром 0,0279 га, що належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 23.09.2014. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 09.02.2022 відкрито спрощене позовне провадження та постановлено розгляд справи проводити без проведення судового засідання та повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 25.04.2022 призначено судове засідання у справі. 01.06.2022 до суду надійшов відзив на позов, який фактично містив лише клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду касаційної скарги на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 19.11.2020 та постанову Вінницького апеляційного суду від 03.03.2021 у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 23.06.2022 у зупиненні провадженні відмовлено. 31.08.2022 до суду надійшов зустрічний позов про визнання права особистої приватної власності на земельну ділянку, мотивований тим, зокрема, що 23.09.2014 відповідач, яка уже не перебувала у шлюбі з позивачем, самостійно та за власні кошти придбала земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,0279 га, кадастровий номер: 05104000000:00:004:0088, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, шляхом викупу її у міської ради і за що вона сплатила продавцю кошти в сумі 108 086,00 грн. На момент оформлення договору купівлі-продажу земельної ділянки вона здійснювала підприємницьку діяльність і, таку діяльність вона продовжує здійснювати на час звернення до суду. З часу придбання земельної ділянки вона самостійно сплачує податок за землю. 07.04.2022 відповідач одноособово уклала Договір № 1-21 про виконання робіт щодо придбання обладнання, монтування, врізка, встановлення каналізаційного обладнання, колодязя на вказаній земельній ділянці. Згідно Акту наданих послуг № 269-22 від 07.04.2022 за такі роботи вона сплатила 120 072,00 грн. Також, для виконання зазначених робіт нею було придбано за рахунок особистих коштів також будівельні матеріали вартістю 4 140,00 грн. 3 огляду на вказані вище обставини вказана земельна ділянка є її особистою приватною власністю. Позивач, у свою чергу, не приймав участі у придбанні земельної ділянки так як і в оплаті будь-яких витрат щодо такої ділянки. Також він не приймає участі в її обслуговуванні, сплаті податків. Крім того, позивач не звертався з пропозицією до відповідача щодо викупу у неї частини земельної ділянки та не сплачував компенсацію її вартості. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 13.09.2022 прийнято зустрічний позов та об`єднано його вимоги в одне провадження із вимогами за первісним позовом, здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження і замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 27.09.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 26.10.2022 відмовлено представнику відповідача у залученні до участі у справі третіх осіб, витребування доказів з Могилів-Подільської міської ради Вінницької області, приватного нотаріуса Павлюк Л.М. та задоволено клопотання про витребування доказів у приватного нотаріуса Марценюк С.А. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 20.12.2022 витребувано докази з Державного нотаріального архіву Вінницької області. В судовому засіданні представник позивача підтримав первісний позов з підстав зазначених в позові, а проти зустрічного заперечував. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав зустрічний позов з підстав зазначених в ньому та просив суд відмовити в задоволенні первісного позову. Заслухавши пояснення представників сторін спору, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності суд, дійшов такого висновку. Та обставина, що сторони спору перебували в зареєстрованому шлюбі з 22.12.1995 по 06.04.2005 підтверджується рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду про розірвання шлюбу, ухваленим 25.01.2003 та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 06.04.2005 (Т.2, а.с.142,143). Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 19.11.2020 здійснено поділ спільного сумісного майна сторін спору, як бувшого подружжя, та визнано за [PERSON] право власності на частину нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Таке судове рішення набрало законної сили 03.03.2021. В рішенні суд встановив, зокрема, що такий об`єкт спільної сумісної власності, яким є нежитлове приміщення - кафе, відповідач придбала 15.01.2002, а реєстрацію права власності здійснила 16.01.2002. В матеріалах справи також є копія договору купівлі-продажу придбання такого майна, що був посвідчений приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Павлюк Л.М. (Т.1, а.с. 6-10, Т.2, а.с.12). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №251235199 від 05.04.2021 позивач зареєстрував право власності на частини нерухомого майна, що знаходиться за вказаною вище адресою на підставі вказаного вище рішення суду (т.1, а.с.11). 08.10.2013 Могилів-Подільська міська рада прийняла рішення №847, зокрема, про продаж земельної ділянки, площею 0,0279 га, під об`єктом нерухомого майна, що розташована за адресою: [ADDRESS] , для комерційного використання, для обслуговування кафе (Т.1, а.с. 166). Саме на підставі зазначеного рішення міської ради 23.09.2014 відповідач уклала з Могилів-Подільською міською радою договір купівлі-продажу земельної ділянки та набула право власності на земельну ділянку площею 0,0279 га., кадастровий номер 0510400000:00:004:0088, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Вартість продажу земельної ділянки становила 108086,00. Дані обставини підтверджується самим договором, актом приймання-передачі земельної ділянки від 23.09.2014, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №27182345 від 23.09.2014, квитанцією від 23.09.2014 (Т.1, а.с. 117- 122). Таким чином, хронологія подій свідчить про те, що викуп з комунальної власності земельної ділянки на якій розташоване нерухоме майно, яке перебуває у спільній часткові власності сторін спору, здійснено відповідачем уже в час коли сторони спору були розлучені. Як на підставу звернення до суду з первісним позовом позивач посилається лише на положення ст. 120 ЗК України та зазначає, що у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Разом з тим, позивач посилається на редакцію ст. 120 ЗК України, яка не діяла на час придбання сторонами спору нежитлового приміщення, яке розташоване на цій земельній ділянці. Постанова Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» чітко роз`яснювала положення земельного законодавства зважаючи на момент придбання нерухомого майна, яке розташоване на земельній ділянці щодо способів набуття таких ділянок у власність чи користування. Моментом набуття права власності на нежитлове приміщення, як відповідача, яка була його титульним власником, так і відповідача, який став його співвласником в силу Закону є 16.01.2002. Суд не може вважати, що відповідач набув право власності на частину зазначеної нерухомості лише 03.03.2021, тобто в день набрання рішенням суду про поділ спільного сумісного майна подружжя, чи 01.04.2021, тобто з моменту проведення державної реєстрації такого права на підставі такого судового рішення, оскільки цим рішенням майно лише було розподілено та визначено розмір частки кожного із його співвласників. Відтак, відповідно до ст. 120 ЗК України, в редакції чинній на час придбання приміщення, тобто січень 2002 року, зокрема, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину могло переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначалось згідно з договором оренди земельної ділянки. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не було передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Таким чином, як позивач так і відповідач в момент придбання приміщення не набули права власності на земельну ділянку на якій це приміщення було розміщено. Статтею 81, а також ч. 1 та 2 ст. 125, 126 ЗК України, в редакції чинній на час придбання приміщення, тобто січень 2002 року, передбачалось, зокрема, яким чином громадяни набували право власності та право користування на земельні ділянки. Крім іншого дані норми вказували, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникало після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчував право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникало після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчувались державними актами. Право оренди землі оформлювалось договором, який реєструвався відповідно до закону. Продаж земель комунальної власності регулювався, зокрема, ст. 127 та 128 ЗК України на час придбання приміщення сторонами спору, які встановлювали умови та правила продажу таких ділянок. Щодо права користування то лише відповідач надала суду договори, що стосуються оренди зазначеної земельної ділянки, які нею укладались, як орендарем, з однієї сторони та, Могилів-Подільскою міською радою з іншої сторони, як орендодавцем. Так, в матеріалах справи міститься договір оренди землі від 15.02.2011 щодо оренди вказаної вище земельної ділянки укладений між Могилів-Подільською міської радою та [PERSON] . Строк дії договору 5 років (Т.1, а.с.157-161). 07.05.2012 між тими ж самими сторонами укладено угоду до вказаного договору оренди земельною ділянки, яким змінено розмір нормативно грошової оцінки та розмір орендної плати з 8% на 3% (Т.1, а.с.164). Також, суду надано рішення Могилів-Подільської міської ради №885 від 28.11.2013 про припинення даного договору оренди, в зв`язку з викупом землі (Т.1, а.с.156), а також відповідну угоду про розірвання договору оренди земельної ділянки від 01.12.2013 по вул. Ставиській, 7 (Т.1, а.с.155). Документи надані стороною відповідача з приводу її пайової участі у розвитку інфраструктури міста суд вважає неналежними доказами в силу положень ст. 77 ЦПК України, оскільки спір з приводу нежитлового приміщення між даними сторонами спору вирішено іншим судовим рішенням, яке набрало законної сили, а відтак вони не беруться до розгляду та не підлягають оцінці судом (Т.1, а.с. 123,124). Аналогічно суд вважає неналежними доказами договір 1-21 про виконання робіт від 07.04.2022 та акт наданих послуг до цього договору так, як і товарний чек №1380 від 23.03.2022, дублікат чеку від 20.08.2021 та платіжну інструкцію від 06.07.2023, оскільки дані документи не містять інформації яка б давала суду можливість зробити висновок що вони стосуються зазначеної вище земельної ділянки (Т.1, а.с. 125,126, 129). Доказів того, що позивач, як співвласник нерухомого майна, що розташоване на цій земельній ділянки якимось чином брав участь, в тому числі і, фінансову, у придбанні земельної ділянки, її оренді та утриманні після переходу її з комунальної в приватну власність суду надано не було. Натомість відповідач надала суду дублікати чеків від 12.10.2021 та від 13.08.2021 про сплату земельного податку за вказану вище земельну ділянку на суму 10466,94 грн. та 3848,85 грн. (т.1, а.с.129). Таким чином, слід зробити висновок, що позивач на відміну від відповідача, не скористався своїм правом на викуп вказаної земельної ділянки з комунальної власності територіальної громади міста, від імені якої діє Могилів-Подільська міська рада, як співвласник нерухомого майна, що розташоване на цій земельній ділянці. Тобто, він не вчинив жодних дій передбачених законом для придбання у власність частини такого майна. Предметом спору у даній справі, як за первісним так і за зустрічним позовами є визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, а, отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України та інших законодавчих актів, які регулюють спірні правовідносини. Стаття 41 Конституції України гарантує те, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 цього ж Кодексу унормовано, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право приватної власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 316 Цивільного кодексу України визначає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги котрого звернені до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Відповідно до положень ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями ст. 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності може бути заявлений до особи, яка оспорює або не визнає таке право власника, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, вказаною нормою встановлена обов`язкова умова, за наявності якої власник майна може пред`явити позов про визнання за ним права власності, зокрема це не визнання права його власності особою, яка вказана відповідачем. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. На час вирішення даного спору відповідач є власником зазначеної земельної ділянки на підставі вказаних вище рішення міської ради та договору купівлі-продажу, які ніким не оспорювались, в тому числі і позивачем, а в межах вирішення даної справи суд не може перевіряти їх законність, оскільки це виходить за межі предмета спору. Таким чином, суд приходить до переконання, що вимоги первісного позову в даному випадку не ґрунтуються на положеннях закону, а зводяться до того, що позивач просить суд примусово відчужити частину майна у його власника на свою користь без жодних зворотніх дій, в тому числі і щодо оплати її вартості та внесення відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду, а відтак в задоволені позову слід відмовити. Щодо зустрічного позову та посилання відповідача на положення ст. 392 ЦК України, яка як уже зазначалось передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В даному ж випаду суд також вважає, що в позові слід відмовити, оскільки відповідачем не доведено ту обставину, що [PERSON] оспорює, порушує чи не визнає право власності відповідача на зазначену вище земельну ділянку. Більш того, в первісному позові він підтверджує той факт, що відповідач є власником такої земельної ділянки і, саме тому він пред`явив до неї позов, оскільки вважав, що в силу закону до нього автоматично має перейти і право власності на частину такої земельної ділянки на якій розташована його частина приміщення. При цьому договір купівлі-продажу такого майна не оспорюється. Сам по собі факт того, що позивач пред`явив позов про визнання права власності на частину такої ділянки не свідчить про оспорення прав відповідача, а лише є обраним позивачем способом захисту його прав, однак як вказано вище суд прийшов до переконання про те, що такий спосіб є таким, що не ґрунтується на положеннях Закону. Будь-яких обставин, які б свідчили про те, що позивач будь-яким чином порушує права відповідача з приводу цієї ділянки суду взагалі не повідомлено. Відтак, правовідносини, що склались між сторонами спору в даному випадку не відповідають тому поняттю, яке законодавець владає в зміст ст. 392 ЦК України, а тому відсутні підстави для того, щоб суд підтверджував в даній справі те, що відповідач є власником зазначеної земельної ділянки за умови наявності у неї чинного правовстановлюючого документу на таке майно, чинності документу на підставі якого відчужено таку ділянку її попереднім власником та відсутності дій з боку позивач, які б свідчили про порушення прав відповідача та неможливість реалізації її права власності, а відтак і необхідність відповідного захисту таких прав в судовому порядку. Як первісного так і зустрічного позовів стосується те, що відповідно до правової позиції, наведеної у пунктах 59-62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19), згідно з якою за змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Ця норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Верховний Суд також зазначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ефективним способом захисту права є такий, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанова Верховного Суду у справі № 916/3156/17 від 4 червня 2019 р.). Обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права має призводити до відмови в задоволенні позову (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 398/1796/20). На підставі викладеного та ст. 41 Конституції України, ст.81,120,125-128 ЗК України, ст.15,16,321,316,328,392 ЦК України, а також

Outcome: dismissed