Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-08 00:00:00

10.07.2023 року позивач звернулась в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 04.05.1991 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Марковичівської сільської ради Локачинського району Волинської області, актовий запис № 3. Неповнолітніх дітей у них немає. Спільне життя з відповідачем не склалося. Зазначає, що через постійні неповагу та образи до неї, а також зраду чоловіка, у них втрачені почуття взаємної любові, поваги, дружби і взаємодопомоги як основи сімейних відносин. Фактично сім`я припинила своє існування з вини відповідача, а формальна реєстрація шлюбу суперечить її інтересам. Просить розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, зареєстрований 04.05.1991 року виконавчим комітетом Марковичівської сільської ради Локачинського району Волинської області, актовий запис № 3, а також стягнути з відповідача на її користь понесені нею витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу. 09.08.2023 року представник позивача подала письмову заяву про розгляд справи без участі сторони позивача. Позовні вимоги підтримує повністю, просить розірвати шлюб. Відповідач 09.08.2023 року також подав письмову заяву про розгляд справи без його участі, в якій позовні вимоги визнав повністю, не заперечує щодо розірвання шлюбу. Відповідно до ч.2 ст. 247\~Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового\~процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши представлені у справі докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 04.05.1991 року між сторонами був укладений шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Марковичівської сільської ради Локачинського району Волинської області, актовий запис № 3, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 04.05.2017, копією свідоцтва про зміну імені відповідача серії [NUMBER] від 11.01.2011 року (а. с. 4, 7). Подружнє життя сторін не склалося, позивач стверджує, що збереження сім`ї є неможливим, суперечить її інтересам, примирення між ними неможливе, просить розірвати шлюб. Відповідно до ч.1 ст. 24 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно зі ч. 1 ст.\~55\~СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Частинами третьою та четвертою статті 56\~СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із ч.3 ст.105\~СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст.\~112\~СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідач не заперечує проти задоволення позову, відтак суд приходить до висновку, що збереження шлюбу суперечить інтересам обох сторін, а тому позов підлягає до задоволення повністю. Згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України, з огляду на визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, необхідно повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову до суду, а інші 50 відсотків судового збору, що сплачені позивачем, на підставі п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо вирішення питання про стягнення з відповідача в користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Згідно із ч.1, п.1 ч.3 ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Пунктом 1 ч.2 ст.141\~ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно із ч.1, 2 ст.\~30\~Закону України\~«Про адвокатуру\~та адвокатську\~діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. За змістом ст.\~137\~ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивачем надано суду на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу договір про надання правової допомоги від 06.07.2023 року, укладений [PERSON] із адвокатом Проявою І.В., додаткову угоду № 1 до договору від 06.07.2023 року із зазначенням суми гонорару в розмірі 3757,60 грн та переліком послуг, акт приймання передачі наданих послуг №1 від 07.07.2023 року, квитанцію до прибуткового касового ордеру № 2 від 07.07.2023 року на суму 3757,60 грн (а.с. 8-11). Відповідно до ч.5, 6\~\~ст.\~137\~ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті щодо співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідач не заявляв клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу та не доводив їх неспівмірність. Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що розмір таких витрат є співмірним із складністю справи, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу є підставною та підлягає задоволенню, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути документально підтверджені витрати на правничу допомогу в сумі 3757,60 грн.

Outcome: approved