Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-31 00:00:00

Закрите акціонерне товариство «Київгума» звернулось до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та просить суд визнати недійсним інвестиційний договір № ІД-1-СП20/АБ від 18 жовтня 2005 року, укладений між ТОВ «Укрінформсервіс» та [PERSON] , [PERSON] ; визнати недійсним інвестиційний договір №ІД-1-С021/АТ від 18 жовтня 2005 року, укладений між ТОВ «Укрінформсервіс» та [PERSON] , [PERSON] ; визнати недійсним інвестиційний договір №ИД-16С від 09 грудня 2008 року, укладений між ТОВ «Укрінформсервіс» та [PERSON] , на підставі ст. 215 ЦК України, а саме волевиявлення учасників правочину не було вільним та відповідало їх внутрішній волі, виходячи із наступного. Рішенням Київської міської ради від 29 травня 2003 року N 487/647 «Про оформлення права користування земельними ділянками» оформлено ЗАТ «Київгума» право довгострокової оренди на 25 років земельної ділянки площею 9,42 га для експлуатації та обслуговування дитячого оздоровчого табору на [ADDRESS] за рахунок частини земель, переданих відповідно до п. 17 рішення Київської міської ради від 07.02.2002 N 240/1674 «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею», у зв`язку з переходом права власності на майновий комплекс. Розпорядженням КМДА від 08.07.2002 року № 1330 ЗАТ «Київгума» було дозволено здійснити проектування та реконструкцію дитячого оздоровчого табору під дитячий оздоровчий комплекс сімейного типу на [ADDRESS] . В подальшому, ЗАТ «Київгума» виступило замовником реконструкції дитячого оздоровчого табору під дитячий оздоровчий комплекс сімейного типу на [ADDRESS] . В подальшому, 17.12.2004 між ЗАТ «Київгума» та ТОВ «Укрінформсервіс» укладено договір про участь у реконструкції №17-12/04 від 17.12.2004, відповідно до п. 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, сторона-1 приймає сторону-2 в пайову участь в реконструкції оздоровчого комплексу сімейного типу, що розташований на земельній ділянці площею 9,4204 га по [ADDRESS] , та введення його в експлуатацію. В подальшому, ухвалою Господарського суду АР Крим від 05.02.2009 р. порушено провадження у справі про банкрутство ЗАТ «Київгума». Постановою Господарського суду Автономної Республіки Крим від 08.11.2013 року по справі 5002-19/5719.2-2010 ЗАТ «Київгума» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, призначено Кудляка Євгена Васильовича ліквідатором ЗАТ «Київгума». Як наслідок, оголошено про проведення торгів відносно мана позивача та на підставі результатів проведеного аукціону 22.10.2014 року було укладено договори купівлі-продажу з Товариством з обмеженою відповідальністю «КОНСУЛЬТАЦІЙНА ФІРМА WELCOME». Такі договори були повністю виконані сторонами - ліквідатором було передано майно за актами про передання права власності на куплене майно від 24.10.2014 року, придбане на аукціоні, а покупцем оплачена повністю вартість придбаного майна. В подальшому, починаючи з 2015 року, з`являються фізичні особи та заявляють свої права на майно, яке було продане у процесі ліквідації ЗАТ «Київгума», свої права обґрунтовують наявними в них інвестиційними договорами, укладеними між ними та ТОВ «Укрінформсервіс». Враховуючи вищевикладене, ЗАТ «Київгума» вважає, що оспорюванні договори, а саме: інвестиційний договір №ІД-1-СР20/АБ від 18 жовтня 2005 року, укладений між ТОВ «Укрінформсервіс» та [PERSON] , [PERSON] ; інвестиційний договір №ІД-1-СР21/АТ від 18 жовтня 2005 року, укладений між ТОВ «Укрінформсервіс» та [PERSON] , [PERSON] ; інвестиційний договір №ИД-16С від 09 грудня 2008 року, укладений між ТОВ «Укрінформсервіс» та [PERSON] , є підробленими, час їх фактичного виготовлення не відповідає даті в самих договорах, тобто договори виготовлені «задньою датою» вже після продажу майна на аукціоні та з метою незаконного заволодіння цим майном. 06.04.2021р. ухвалою судді відкрито провадження за згаданою позовною заявою та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження із призначення дати підготовчого засідання у справі. 01.07.2021р. на адресу суду надійшов відзив за підписом відповідача 1, відповідача 2, відповідача 3, відповідача 4, яким відповідачі заперечують проти задоволення позовних вимог та просять суд відмовити в задоволенні позовної заяви Закритого акціонерного товариства «Київгума» в особі адвоката Рівного Є.О. до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними інвестиційних договорів, укладених ними з Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрінформсервіс» з огляду на наступні доводи. У провадженні судів загальної юрисдикції перебували та перебувають справи за позовами Закритого акціонерного товариства «Київгума», в особі арбітражного керуючого - ліквідатора ЗАТ «Київгума» Кудляка Є.В., до тих самих відповідачів з тим самим предметом, зокрема: цивільна справа № 752/13358/15-ц; цивільна справа № 752/4361/15-ц; цивільна справа № 752/8843/15-ц, а тому позивач свідомо ввів в оману суд про відсутність спору в судах між тими самими сторонами із тих самих підстав. Щодо змісту позовної заяви є незрозумілим, які саме права та/або інтереси ЗАТ «Київгума» було порушено внаслідок укладення оспорюваних інвестиційних договорів, при цьому згідно з усталеною судовою практикою Верховного Суду відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин. Крім того, існують достатні підстави для відмови Закритому акціонерному товариству «Київгума» в особі адвоката Рівного Є.О. в позові на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України, оскільки сплив строк позовної давності для пред`явлення такого позову. [PERSON] і [PERSON] на законних підставах набули майнових правна корпус № 20, [PERSON] і [PERSON] - на корпус № 21, [PERSON] - на корпус [ADDRESS] . Крім цього відповідачі зазначають, укладені між ТОВ «Укрінформсервіс» та відповідачами [PERSON] , [PERSON] інвестиційний договір №ІД-1-СО20/АБ від 18.10.2005 року та відповідачами [PERSON] і [PERSON] інвестиційний договір №ІД-1-С021/АТ від 18.10.2005 року вже були предметом неодноразових експертиз, що здійснювалися Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз (КНДІСЕ), Київським науково-дослідним експертнокриміналістичним центром (КНДЕКЦ) МВС України та Київською незалежною судово-експертною установою, та на оригіналах оспорюваних договорів містяться відповідні відмітки про їх проведення. Отже, відповідачі не вбачають обґрунтованості та необхідності проведення технічної експертизи оригіналів укладених ними з ТОВ «Укрінформсервіс» інвестиційних договорів за клопотанням представника ЗАТ «Київгума» адвоката Рівного Є.О., яке не було стороною таких інвестиційних договорів та не мало відношення до їх припинення шляхом належного виконання, тим більше, якщо така експертиза призведе до пошкодження інвестиційних договорів і унеможливить їх використання в подальшому в якості доказів у загальних судах. 22.05.2023р. ухвалою суду клопотання Закритого акціонерного товариства «Київгума» про призначення експертизи у справі за позовом Закритого акціонерного товариства «Київгума» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними інвестиційних договорів залишено без розгляду. 22.05.2023р. ухвалою суду заяву представника відповідачів адвоката Іванченко Оксани Павлівни про залишення позовної заяви без розгляду у справі за позовом Закритого акціонерного товариства «Київгума» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними інвестиційних договорів залишено без задоволення. 22.05.2023р. ухвалою суду заяву [PERSON] про вжиття заходів запобігання зловживанню процесуальними правами та залишення позовної заяви без розгляду у справі за позовом Закритого акціонерного товариства «Київгума» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними інвестиційних договорів залишити без задоволення. За результатами проведення підготовчого засідання у справі постановлено ухвалу суду від 22.05.2023р. про закриття підготовчого засідання у справі та призначення справи до розгляду по суті. Крім того, 23.05.2023р. до матеріалів було долучено клопотання про вступ у справу в якості третьої особи [PERSON] і [PERSON] , а оскільки підготовче провадження у справі було завершено, вказана заява залишена судом без розгляду в порядку ч. 2 ст. 126 ЦПК України. У судовому засіданні сторона позивача просила позовні вимоги задовольнити із підстав, викладених у позовній заяві. При цьому представник позивача в судовому засіданні просив залучити до участі у справі в якості співвідповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрінформсервіс» та повернутись на стадію підготовчого розгляду даної справи. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Подана в судовому засіданні заява не містить відповідного мотивування поновлення пропущеного строку на звернення до суду із заявою про залучення співвідповідача та обґрунтування, що позивач не знав до подання позову про необхідність залучення такого співвідповідача. Таким чином, заява про залучення співвідповідача та повернення до стадії підготовчого засідання залишена судом без розгляду в порядку ч. 2 ст. 126 ЦПК України, оскільки подана з порушенням строку та не відповідає вимогам ст. 51 ЦПК України. Відповідачі та їх представник проти задоволення позову заперечували в повному обсязі із мотивів, викладених у відзиві. Суд в порядку загального позовного провадження, заслухавши пояснення сторін у судовому засіданні, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 18.10.2005р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрінформсервіс», як Емітент, та [PERSON] , [PERSON] , як Інвестори, уклали інвестиційний договір № ІД-1-СВ21/АТ, відповідно до умов якого інвестори забезпечують фінансування реконструкції Об`єкта нерухомості шляхом придбання у власність Облігацій, випущених Емітентом, і мають право одержати у спільну сумісну власність Об`єкт нерухомості, розрахувавшись за нього з використанням Облігацій, а Емітент зобов`язаний здійснити достроковий викуп Облігацій для оплати Інвесторами Об`єкта нерухомості на умовах, визначених цим Договором. Між тим, 18.10.2005р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрінформсервіс», як Емітент, та [PERSON] , [PERSON] , які Інвестори, уклали інвестиційний договір № 1Д-1-СО20/АБ, відповідно до умов якого інвестори забезпечують фінансування реконструкції Об`єкта нерухомості шляхом придбання у власність Облігацій, випущених Емітентом, і мають право одержати у спільну сумісну власність Об`єкт нерухомості, розрахувавшись за нього з використанням Облігацій, а Емітент зобов`язаний здійснити достроковий викуп Облігацій для оплати Інвесторами Об`єкта нерухомості на умовах, визначених цим Договором. Так, 09.12.2008р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрінформсервіс» та [PERSON] уклали інвестиційний договір № ИД- 16С, відповідно до умов якого Інвестор забезпечує фінансування реконструкції Об`єкта нерухомості шляхом придбання у власність Облігацій, випущених Емітентом, і має право одержати у власність Об`єкт нерухомості, розрахувавшись за нього з використанням Облігацій, а Емітент зобов`язаний здійснити достроковий викуп Облігацій для оплати Інвестором Об`єкта нерухомості на умовах, визначених цим Договором. Отже, визнання недійсним зазначених вище інвестиційних договорів загалом становить предмет позову в даній справі. Представник позивача, як на підставу позову, посилався на п. 3 ч. 2 ст. 203 ЦК України, а саме волевиявлення сторін договору (відповідачів) не відповідало їх внутрішній волі, а тому в порядку положень ст. 215 ЦК України інвестиційні договори мають бути визнані недійсними. Враховуючи обсяг доказування позовних вимог, представником позивача було заявлено клопотання про призначення у справі експертизи у справі за даним позовом. 22.05.2023р. ухвалою суду клопотання Закритого акціонерного товариства «Київгума» про призначення експертизи залишено без розгляду. Між тим, іншого висновку спеціаліста чи експерта з цього приводу, який вказував би на інші обставини чи давав би підстави сумніватися в обставинах, які просить підтвердити за допомогою судово-технічної експертизи документів, позивачем не надано. Не надав позивач і докази відсутності можливості проведення указаної експертизи самостійно або ухилення від її проведення учасником справи та ухилення від надання оспорюваних документів для проведення відповідно дослідження. Натомість із доказів, наданих стороною відповідача, вбачається, що оскаржувані інвестиційні договори вже були предметом неодноразових експертиз, що здійснювалися Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз (КНДІСЕ), Київським науково-дослідним експертнокриміналістичним центром (КНДЕКЦ) МВС України та Київською незалежною судово-експертною установою, що свідчить про належну процесуальну поведінку сторони та в разі необхідності оригінали договорів надаються на дослідження в інших судових спорах. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року у справі № 127/8068/16-ц (провадження № 61-5164св18), зазначено, що «положення статті 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами правочину за ним, не повинні здійснюватися, а створені обов`язки та наслідки не підлягають виконанню». Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України). Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Отже, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував факт підписання відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] інвестиційних договорів у період часу, відмінний від дати укладання договорів, може бути висновок судової-технічної експертизи документів. Суд зобов`язаний забезпечити (організувати) дійсно змагальний процес, тобто створити особам, які беруть участь у справі, всі умови для реалізації ними своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов`язків. Позивач заперечує дійсність оспорюваних правочинів у зв`язку з відсутністю волевиявлення учасників правочину, тому представником позивача було заявлено клопотання про призначення судової технічної експертизи документів для вирішення питання відповідності фактичного моменту підписання інвестиційних договорів до дати їх укладання, при цьому суд враховував рівень фахової підготовки представника позивача розуміння певних наслідків, а саме неявки в підготовче засідання представника позивача, в якому вирішувалось питання про призначення експертизи в даній справі, час, протягом якого справа перебуває у провадженні судді, а тому клопотання про призначення експертизи було залишено без розгляду, оскільки ініціатива позивача в доведенні необхідності призначення судом експертизи була відсутня. Згідно з частиною першою ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до правил частини першої ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Правилами частин 1, 2, 3, 5 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 13.05.1980 року в справі «Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05. 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Pyїc Topіxa проти Іспанії» (Ruіz Torіja v. Spaіn) № 303-А, пункт 29. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами обґрунтованість позовних вимог. Разом з тим, відповідачами зазначалось про відмову в задоволенні позову, зокрема, через сплив строку позовної давності. Слід відмітити, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц; від 31 жовтня 2018 року у справі №367/6105/16-ц; від 7 листопада 2018 року у справі №575/476/16-ц; від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 ; від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц; від 5 грудня 2018 року у справах №522/2202/15-ц ; №522/2201/15-ц та №522/2110/15-ц; від 7 серпня 2019 року у справі №2004/1979/12; від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18 ; від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц. У відповідності до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частинами 3, 4, 5 ст. 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесенням ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Оскільки суд прийшов до переконання, що в задоволенні вимоги слід відмовити, то відсутні підстави для застосування положень про строк позовної давності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача залишаються за останнім по фактично понесеним. Разом із тим, як вбачається із матеріалів справи, заяв з приводу майбутнього відшкодувань витрат, понесених відповідачами до суду не надходило.

Outcome: dismissed