Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-02 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду з заявою, в якій просив встановити факт того, що заявник самостійно виховує неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування вимог в заяві зазначається, що неповнолітня донька проживає разом з заявником і він самостійно займається її утриманням та вихованням, оскільки між ним та матір`ю дитини укладений договір щодо утримання, догляду, виховання, визначення місця проживання дитини та здійснення батьківських прав від 17.08.2022р., що посвідчений нотаріально. 30.09.2022р. заявник намагався перетнути державний кордон, здійснюючи супровід своєї доньки з метою надання їй допомоги у вступі до закордонного закладу освіти. Натомість працівниками прикордонного контролю було відмовлено заявнику у перетині державного кордону України з підстав відсутності в нього документів, що підтверджують право відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, зокрема на підтвердження факту того, що заявник є чоловіком, який самостійно виховує дитину віком до 18 років. Оскільки факт самостійного виховання чоловіком дитини віком до 18 років в позасудовому порядку встановити неможливо, то заявник звернувся до суду з даною заявою. 30.06.2023р. судом відкрито провадження у справі. В судовому засіданні заявник [PERSON] підтримав свої вимоги та наполягав на їх задоволенні. Представник заявника - адвокат Чакалов А.К., який діє на підставі ордеру серії СА №1059275 від 28.07.2023р., - в судовому засіданні також підтримав вимоги заявника та пояснив, що заявник є чоловіком, який самостійно виховує дитину віком до 18 років, а тому не підлягає призову на військову службу під час мобілізації. Зазначив, що наразі є нагальна потреба у вивезенні дитини за кордон для її влаштування на навчання до закордонного навчального закладу, що може зробити тільки заявник, оскільки мати дитини не має бажання та можливості це зробити. Зауважив, що законом не визначено механізму документального підтвердження факту самостійного виховання чоловіком дитини, внаслідок чого заявник позбавлений можливості реалізувати своє право на перетин державного кордону, а тому встановлення судом відповідного факту є єдиним можливим способом захисту законних прав та інтересів заявника. [PERSON] також підтримала вимоги заявника та просила їх задовольнити. Представник відділення прикордонної служби « [INFO] » сьомого прикордонного карпатського загону Державної прикордонної служби України (військова частина [NUMBER] ) - [PERSON] - в судовому засіданні заперечив проти задоволення вимог заявника та зазначив, що заявник не є батьком, який самостійно виховує дитину, оскільки батьки мають рівні обов`язки у вихованні дитини. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши усі наявні у справі докази, судом встановлено наступні обставини справи. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26.07.2006р. [PERSON] народилась [INFO] і її батьками є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] /а.с. 17/. З 20.07.2021р. [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , - що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання /а.с. 16/. Заявник зареєстрований та проживає за тією ж адресою з 23.02.2022р., що також підтверджується відповідною довідкою про реєстрацію місця проживання /а.с. 13/. 17.08.2022р. заявник та [PERSON] уклали нотаріально посвідчений договір щодо утримання, догляду, виховання, визначення місця проживання дитини та здійснення батьківських прав щодо своєї неповнолітньої дитини [PERSON] /а.с. 18/. За змістом договору місцем проживання дитини є місце фактичного проживання батька, а мати проживатиме окремо від дитини. Також договором передбачено, що мати надає дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон у супроводі батька до будь-якої країни, на будь-який період з метою відпочинку, оздоровлення, навчання, тимчасового проживання тощо (п. 2.2). Договором передбачені, зокрема, окремі обов`язки батька (піклуватися про здоров`я дитини, самостійно виховувати дитину, здійснювати повне матеріальне забезпечення дитини, не перешкоджати спілкуванню дитини з матір`ю (п. 3.1.1); у разі виїзду за кордон на постійне місце проживання за межі України разом з дитиною батько зобов`язується привозити дитину на територію України для спілкування з матір`ю на період зимових та літніх канікул (п. 3.1.3)), а також обов`язки матері (за попередньою домовленістю з батьком, приїхати в місце проживання дитини або інше спільно обумовлене місце, забрати дитину для проведення спільного дозвілля та повернути її в визначений час у місце проживання або інше, спеціально обумовлене батьками місце (п. 3.2.1)). Також п. 3.3.3 договору передбачено, що інші питання виховання дитини вирішуються батьками, виходячи з інтересів дитини, принципів справедливості, добросовісності та розумності. 30.09.2022р. начальником 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби «Шегині» (тип А) Павлюк О.А. було прийняте рішення про відмову [PERSON] в перетинанні державного кордону України, яке обґрунтовано тим, що заявник тимчасово обмежений у праві виїзду з України на період дії воєнного стану та відсутністю у заявника документів на підтвердження наявності права на звільнення від призову на військову службу під час мобілізації /а.с. 19/. На теперішній час встановлення факту, що заявник самостійно виховує дитину віком до 18 років необхідно заявнику з метою захисту прав та інтересів дитини, а також його прав та інтересів, як батька, який самостійно виховує дитину віком до 18 років. Надаючи оцінку доводам заявника та встановленим обставинам справи суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 293 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. За змістом ст.ст. 293, 315 ЦПК суд може установити будь-який факт, що має юридичне значення для фізичної особи, від якого залежить подальший розвиток цивільних правовідносин, у яких така особа є учасником. Натомість особливістю справ окремого провадження про встановлення факту, що має юридичне значення, є та обставина, що суд може визнати існування лише тих певних фактичних обставин дійсності, які породжують настання наслідків у вигляді виникнення, зміни або припинення суб`єктивних цивільних прав, юридичних обов`язків, а також цивільних правовідносин в цілому, тобто юридичні факти можуть бути встановлені судом лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. По обставинам справи судом встановлено, що встановлення факту самостійного виховання заявником дитини віком до 18 років необхідне йому з метою підтвердження наявності в нього права на звільнення від призову на військову службу під час мобілізації, що звільняє його від обмежень щодо перетину державного кордону України під час воєнного стану та оголошення мобілізації. Згідно а. 5 ч. 1 ст. 23 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон №3543) не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. Правила перетинання державного кордону громадянами України затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995р. №57 (далі - Правила). Згідно п. 2-6 Правил у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також пункті 2-14 цих Правил. Згідно а. 2 п.2-14 пропуск через державний кордон жінки (у тому числі тієї, яка є усиновлювачем, опікуном, піклувальником, однією з прийомних батьків або однією з батьків-вихователів) та/або чоловіка, який є одиноким батьком, одиноким усиновлювачем або опікуном, піклувальником, прийомним батьком чи батьком-вихователем (за умови, що він не перебуває у шлюбі та самостійно виховує та утримує дитину без участі матері), із числа зазначених у цьому пункті осіб, які мають або виховують дитину/дітей віком до 18 років, під час їх виїзду за межі України з метою відвідування таких дітей, які перебувають за межами України, або для супроводження таких дітей для виїзду за межі України здійснюється уповноваженими особами Держприкордонслужби за наявності відповідних підтвердних документів. Системний аналіз зазначених норм, а також телеологічне тлумачення положень а. 5 ч. 1 ст. 23 Закону №3543, свідчить, що передбачене а. 5 ч. 1 ст. 23 Закону №3543 положення про звільнення від призову на військову службу під час мобілізації стосується військовозобов`язаних, які є одинокими батьками (одинока матір/одинокий батько), оскільки застосування такого заходу покликане з метою недопущення залишення без батьківського нагляду (опіки та піклування) неповнолітніх дітей. За таких обставин до категорії «чоловіків, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років» відносяться чоловіки, які є батьками дитини (дітей) відповідного віку і виховують дитину, яка позбавлена можливості материнського виховання. Це стосується випадків коли мати дитини померла, безвісно відсутня, позбавлена батьківських прав щодо дитини, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків або не здатна їх виконувати в силу об`єктивних обставин тощо. В той же час в судовому засіданні не встановлено обставин, які б свідчили, що мати доньки заявника не здатна виконувати свої батьківські обов`язки щодо дитини чи позбавлена у визначений законом спосіб можливості здійснення своїх батьківських прав стосовно дитини. Та обставина, що заявник та [PERSON] врегулювали порядок виконання своїх батьківських обов`язків відносно доньки ( [PERSON] ) в договірному порядку у такий спосіб, внаслідок якого більший тягар з виховання дитини покладено на заявника, не свідчить про те, що заявник самостійно виховує дитину і може вважатися в розумінні закону «одиноким батьком», оскільки такий договір не позбавляє матір дитини батьківських прав і не залишає дитину без материнського виховання. Таким чином, твердження заявника про існування юридичного факту, що він є батьком, який самостійно виховує дитину віком до 18 років, в аспекті правового зв`язку такого факту з правом, передбаченим а. 5 ч. 1 ст. 23 Закону №3543, не знайшли свого підтвердження під часу судового розгляду, а тому вимоги заявника є необґрунтованими і не підлягають задоволенню. Згідно ч. 7 ст. 294 ЦПК при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed