Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-26 00:00:00

У травні 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, трьох процентів річних та інфляційних втрат у розмірі 30 504,81 грн., що складає: суму основного боргу в розмірі 27 350 грн., процентна ставка: 3% річних відповідно до ст. 625 ЦПК України, у сумі 600,20 грн. за 267 днів прострочки боргу, інфляційні нарахування на суму боргу, сума збитків від інфляції в розмірі 2554,61 грн., а також, стягнення судових витрат у сумі 1073,60 грн. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що 30.08.2021 року вона передала у борг [PERSON] грошові кошти у розмірі 27 350 грн., на наступних умовах: повернення суми боргу не пізніше 30.08.2022 року, передання суми у позику без процентів. Зазначений факт підтверджено договором позики від 30.08.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Єфименко М.Д., реєстр №2280. Станом на дату звернення із позовом, на 25.05.2023 року, тобто за спливом більше одного року з дня отримання та дев`ять місяців за спливу строку обов`язку повернення, борг не повернуто, свої зобов`язання відповідач не виконав, від врегулювання спору та повернення боргу ухиляється, мотивуючи відсутністю грошей. Таким чином, на дату звернення із позовом, а саме, на 25.05.2023 року існує сума основного боргу в розмірі 27 350 грн., процентна ставка: 3% річних відповідно до ст. 625 ЦПК України, у сумі 600,20 грн. за 267 днів прострочки боргу, інфляційні нарахування на суму боргу в розмірі 2554,61 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню із відповідача складає 30 504,81 грн. З огляду на викладене, позивачка просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 30 504,81 грн. та судовий збір у розмірі 1073,60 грн. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі. Згідно з ч.2 ст.281 розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ст. 129 Конституції України, ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В судовому засіданні встановлено, що 30.08.2021 року [PERSON] отримав від [PERSON] у борг грошові кошти у розмірі 27 350,00 грн., які зобов`язався повернути до 30.08.2022 року включно, що підтверджується договором позики від 30.08.2021 року, посвідченим приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Єфіменко М.Д. (а.с.4-5). Відповідно до умов вказаного договору одночасно з укладенням договору позичальник надав позикодавцю розписку про отримання грошей у власність готівкою 30.08.2021 року. Сторони за спільною згодою домовилися провести розрахунок наступним чином: до 15.01.2022 року включно позичальник сплачує позикодавцю всю суму 27350,00 грн. (п.4 договору). У разі прострочення виконання зобов`язання позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю гроші з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також, 3% річних від простроченої суми (п.7 договору). Зазначений договір позики відповідає вимогам ст.1047 ЦК України, оскільки укладений в письмовій формі. За змістом ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні його умов. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 611 цього ж Кодексу у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частина 2 статті 1047 ЦК України передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (в т.ч. грошові кошти в такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог щодо Кодексу. Із ст. 545 ЦК України, яка регулює підтвердження виконання зобов`язання, вбачається, що якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку щодо укладення відповідачем з позивачем договору позики. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння заміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України). Як вбачається з умов договору позики відповідач [PERSON] зобов`язався повернути отримані грошові кошти до 30.08.2022 року. Відповідачем на день подання позову до суду сума боргу не повернута, що ним не заперечується. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення основної заборгованості, яка складає 27 350 грн., підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог щодо стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 600,20 грн. та інфляційних нарахувань на суму боргу у розмірі 2 554,61 грн. та суд приходить до наступного висновку. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене законом право кредитора (замовника) вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора (замовника) від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника (виконавця) за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (замовникові). За таких обставин, тривале невиконання відповідачем свого зобов`язання дає підстави для стягнення на користь позивача інфляційних втрат за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов`язання, оскільки боржник зобов`язаний відшкодувати інфляційні втрати від знецінення неповернутих коштів, оскільки їх стягнення передбачено ст.625 ЦК України та критерієм щодо стягнення індексації є підвищення вартості життя. Суд погоджується з розрахунком 3% річних, що становить 600,20 грн. за 267 днів прострочки боргу, та інфляційних нарахувань на суму боргу - 2554,61 грн. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з відповідача інфляційних нарахувань та трьох процентів річних від простроченої суми також підлягають задоволенню, оскільки вони є обґрунтованими та похідними від вимог про стягнення боргу. Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч.1 ст. 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст.ст.12,13,77,78,79,80,81,82 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або достовірності їх визнання. У відповідності до роз`яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач позов визнав, наслідки визнання позову відповідачу роз`яснені, суд вважає за можливе позов задовольнити та стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] заборгованість за договором позики від 30.08.2021 року у розмірі 30 504,81 грн., яка складається з суми основного боргу у розмірі 27 350 грн., трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 600,20 грн. та інфляційні нарахування на суму боргу у розмірі 2554,61 грн. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується правилами ч.1 ст.141 ЦПК України, відповідно до яких стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1073,60 грн., які підтверджені квитанцією від 25.05.2023 року (а.с.1).

Outcome: approved