Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей, у якому зазначив, що він та відповідачка 10 жовтня 2009 року зареєстрували шлюб. Під час спільного проживання у них народилося двоє дітей: син - [PERSON] , [INFO] , донька - [PERSON] , [INFO] . Син [PERSON] проживає разом з ним та знаходиться на його повному утриманні. Відповідачка не підтримує шлюбних відносин, їхній шлюб існує формально, оскільки кожен з них живе своїм особистим життям, вони втратили почуття любові та поваги. Відповідачка проживає у своїх батьків, вихованням сина займається він. Малолітню доньку утримують фактично батьки відповідачки. Просив шлюб між ним та відповідачкою розірвати, визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] , який проживає з ним за адресою: [ADDRESS] , який фактично знаходиться на його повному утриманні. Ухвалою судді Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.03.2023 позовну заяву залишено без руху, оскільки вона не відповідала вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України та встановлено строк для усунення недоліків. Після усунення недоліків позовної заяви ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.03.2023 відкрито провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Мукачівської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей, залучено до участі по цивільній справі в якості третьої особи Виконавчий комітет Мукачівської міської ради, визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання 20.04.2023 о 14 годині 30 хвилин. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.04.2023 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити в повному обсязі. Позивач [PERSON] пояснив суду, що в сім`ї часто виникали непорозуміння, оскільки відповідачка будує кар`єру і не бажає приділяти увагу сім`ї та дітям. У лютому 2021 року дружина забрала дочку і почала проживати разом зі своїми батьками. Деякий час вона приходила в гості до сина, але надалі її відвідування стали рідше. Він повідомив дружину, що буде звертатися з позовом до суду для вирішення питання про визначення місця проживання сина разом з ним і вона не заперечувала проти вирішення цього спору судом. Відповідачка 20.04.2023 направила до суду письмове пояснення, в якому не заперечувала проти проживання сина разом з батьком, а також висловила бажання, щоби дочка залишилася проживати з нею. Проти розірвання шлюбу не заперечувала. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги визнала повністю і пояснила суду, що вона забрала речі і разом з донькою переїхала проживати до її батьків, де проживає до теперішнього часу. Також вона запропонувала сину переїхати проживати разом з нею, але він відмовився, оскільки бажав проживати разом з батьком. Разом з чоловіком не проживає близько півтора року через непорозуміння та часті сварки. Питання про місце проживання сина разом з чоловіком не обговорювали, чоловік у телефонному режимі повідомив їй, що син буде жити разом з ним, але вона проти цього заперечувала. Представник Виконавчого комітету Мукачівської міської ради у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Представник Служби у справах дітей Мукачівської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами суд приходить до наступного. Судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстровано 10.10.2009 виконкомом Новодавидківської сільської ради, актовий запис № 28. Ст. 105 СК України передбачає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини між подружжям, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. У судовому засіданні встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, оскільки судом встановлено, що між подружжям склалися такі взаємини, які призвели до розпаду сім`ї. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині розірвання шлюбу. Щодо позовних про визначення місця проживання дітей, слід зазначити наступне. Із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 01.08.2011 вбачається, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . Із договору купівлі-продажу квартири від 12.09.2011, витягу з Державного реєстру правочинів від 12.09.2011, витягу про державну реєстрацію прав від 18.11.2011 вбачається, що [PERSON] на праві власності належить квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, [PERSON] зареєстрований фізичною особою-підприємцем та займається підприємницькою діяльністю. Згідно довідки про подану декларацію про майновий стан і доходи від 17.02.2023, яка видана Мукачівською ДПС ГУ ДПС у Закарпатській області, загальна сума річного доходу [PERSON] за 2022 рік становить 298000,00 грн. Із довідки №40 від 27.02.2023 Мукачівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №1 Мукачівської міської ради Закарпатської області вбачається, що [PERSON] , [INFO] навчається в 6-В класі Мукачівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №1 Мукачівської міської ради Закарпатської області. Із заяви від 14.06.2023 посвідченої приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Бугар Н.Й. вбачається, що [PERSON] не заперечує і просить визначити місце проживання сина [PERSON] за його волею з батьком. За змістом п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною 1 ст.8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч.1 ст.129 Конституції України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч.ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства»). Згідно з положеннями ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За змістом ч.ч.3,4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. За ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частина 1 ст.161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено правовий висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції. У рішенні ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. У рішенні ЄСПЛ «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року зазначено, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. У зв`язку з зазначеним при визначенні місця проживання дитини судам необхідно, крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Стаття 19 СК України передбачає, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд не може взяти за основу висновок Виконавчого комітету Мукачівської міської ради №2019/01-36/42-23 від 08.05.2023, оскільки він не містить належного обґрунтування щодо розв`язання спору про визначення місця проживання дітей, відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дітей, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Висновок надано без повного, всебічного та об`єктивного встановлення всіх обставин, що мають значення для прийняття такого висновку та без урахування всіх цих обставин, що не відповідає вимогам ч.5 ст.19 СК України. У частинах першій, другій статті 171 СК України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання. Урахування думки дитини щодо її життя передбачає й стаття 12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю. З досягненням віку десяти років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Вищезазначене узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі №303/3102/19. Так, відповідно до ст. 171 СК України у судовому засіданні заслухана думка малолітнього [PERSON] , [INFO] , який повідомив суду, що мама не проживає із ними близько двох років. Батько проводить із ним більше часу ніж мама і йому подобається жити разом з батьком. Судом встановлено, що малолітній [PERSON] тривалий час проживає з батьком за адресою: [ADDRESS] , батько виявляє до дитини більшу увагу і турботу ніж мати, тому проживання дитини з батьком в оточенні інших рідних для нього людей у цьому випадку забезпечує дитині розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі у колі друзів, до яких дитина звикла. Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що дитина проживає з батьком (проти чого відповідач не заперечує), який забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, заслухавши думку дитини та урахувавши те, що батько має постійну роботу, житло і здатний забезпечити дитину усім необхідним, а також узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд приходить до висновку, що визначення місця проживання [PERSON] із батьком відповідатиме найкращим інтересам дитини, тому позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини підлягають задоволенню.

Outcome: approved