Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-25 00:00:00

25.11.2021 року позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що мати позивача [PERSON] перебувала в шлюбі з [PERSON] , якому відповідно до ордеру на жиле приміщення №В131693 від 05.03.1970 року, виданого відповідно до Розпорядження Печерської районної державної адміністрації від 23.02.1970 року №8536, з сім`єю з чотирьох осіб надано право зайняття жилого приміщення жилою площею 41,90 кв.м., яке складається з 3-х кімнат в квартирі за адресою: [ADDRESS] , квартира « 268 в подальшому на підставі рішення Виконкому Київської міської Ради народних депутатів №149 від 13.02.1990 року змінено на [ADDRESS] . В зв`язку зі смертю [PERSON] , відповідно до Розпорядження Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації №671 від 26.04.2005 року в договір найму жилого приміщення на трикімнатну квартиру [ADDRESS] було внесено зміни шляхом укладення його з [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. Станом на дату подання позову, крім позивача, зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Однак, відповідачі в особі [PERSON] та [PERSON] не проживають у вищевказаній квартирі з 2004 року, в тому числі і протягом останніх шести місяців. Вказані обставини підтверджує, актами від 10.09.2014 року, 19.09.2016 року, 23.09.2016 року, 16.04.2020 року, 19.11.2021 року. Враховуючи, що позивач є власником спірної квартири, а відповідачі не проживають у вказаній квартирі, починаючи з 2004 року, в тому числі і на протязі останніх шести місяців, вбачає за необхідне звернуться з вказаною позовною заявою до суду. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26.11.2021 року відкрито провадження у справі та призначити підготовче судове засідання. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з`явились, про дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 26.07.2023 року на електронну адресу суду від представника позивача [PERSON] надійшла промова в судових депатах, відповідно до якої просить суд ухвалити рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві. Представник відповідача Конопат М.І. в судовму засідання проти задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити в позові з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Окрім цього просив застосувати сплив строків позовної давності. Вислухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню в повному обсязі. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 05.03.1970 року Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією [PERSON] було видано ордер на жиле приміщення № В131693 на 3-х кімнатну квартиру [ADDRESS] на сім`ю з чотирьох осіб [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (т. 1 а.с. 7). Згідно рішення виконкому Київської міської Ради народних депутатів № 149 від 13.02.1990 року назву вулиці - [ADDRESS] було змінено на [ADDRESS] . Розпорядженням № 671 від 26.04.2005 року Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації «Про внесення змін в договір найму жилого приміщення ЖЕО-805» внесено зміни в договір найму жилого приміщення на трикімнатну квартиру [ADDRESS] з [PERSON] на [PERSON] в зв`язку зі смертю [PERSON] (т.1 а.с. 8). За відомостями Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в м. Києві [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] [INFO] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с. 22, 23). Згідно свідоцтва про права власності від 31.03.2016 року №132, Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація посвідчує, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] та членам його сім`ї - [PERSON] , [PERSON] в рівних частинах (том 1 а.с. 9). Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності по 1/3 частині [PERSON] , [PERSON] [PERSON] (т.1 а.с. 10-12). З матеріалів справи вбачається, що [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Святошинським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, в зв`язку з чим було замінено позивача у справі на правонаступника [PERSON] (том 1 а.с. 13). Згідно актів від 10.09.2014 року, від 19.09.2016 року, від 23.09.2016 року відповідачі не проживають за адресою: [ADDRESS] з 2004 року (а.с. 14, 15, 16). Згідно акту від 16.04.2020 року №74, [PERSON] та [PERSON] протягом останніх 12 місяців не проживають за адресою: [ADDRESS] (том 1 а.с. 17). Відповідно до акту від 19.11.2021 року №268 відповідачсі не проживаються в спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] на протязі останніх шести місяців (том 1 а.с. 18). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23.12.2014 року позов [PERSON] , до [PERSON] , [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зобов`язання зняти з реєстраційного обліку задоволено частково, яке в подальшому рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28.02.2017 року, скасовано та прийнято нове рішення яким в позові відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 13.07.2017 року, рішення апеляційного суду м. Києва залишено без змін (том 1 а.с. 91-101). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27.05.2021 року в позові [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відмовлено, яке постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 05.11.2021 року скасовано, та прийнято нове рішення у задоволення якого відмовлено (том 1 а.с. 77-108). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] суду пояснив, що є сусідом позивача, [PERSON] знає до шлюбу, [PERSON] не знає та не знайомий. 19.11.2021 року свідок [PERSON] підписував акт про не проживання відповідачів в спірній квартирі. Зазначив, що не бачив « [PERSON] » 20 років тому назад. На питання представника відповідача, яким чином останній ідентифікував відстуність проживання відповідачів в даній квартирі, [PERSON] відповів, що не бачив їх ні разу. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст.9 ЖК України). Статтею 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За правилом ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно з статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК) . При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог щодо відсутності відповідачів у спірній квартирі протягом шести місяців до дня звернення до суду з позовом, подані позивачем акти від 10.09.2014 року, 19.09.2016 року, 23.09.2016 року, 16.04.2020 року, 19.11.2021 року. Акти від 10.09.2014 року, 19.09.2016 року, 23.09.2016 року вже були предметом аналогічних позовів і їм вже було надано правову оцінку судом, а отже факт неналежності такого доказу не підлягає правовому доведенню. Що стосується акта від 16.04.2020 року, то суд вважає його неналежним та недопустимим доказом, оскільки останній виходить за рамки предмета доказування відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України у даній справі, а саме шестимісячного строку не проживання відповідачів за спірною адресою до дня звернення до суду з позовом 25.11.2021 року, оскільки їх зміст свідчить про відсутність відповідачів у спірному житлі станом до квітня 2020 року і не підтверджує їх відсутність протягом саме шести місяців, що передували зверненню до суду з даним позовом, що передбачено вимогами ст. ст. 71, 72 ЖК України. Окрім цього, на підтвердження доводів заяви позивач надав суду Акт обстеження від 19.11.2021 року, складений майстром житлово-експлуатаціної дільниці №4 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» [PERSON] на підставі заяви [PERSON] була обстежена квартира за адресою: [ADDRESS] та під час обстеження та зі слів сусідів встановлено, що [PERSON] , [PERSON] в вищевказаній квартирі не проживають на протязі останніх шести місяців, але зареєстровані. Проте, будь-яких інших доказів на підтвердження непроживання відповідачів у спірній квартирі не надано. Окрім цього, вказаний акт від 19.11.2021 року у повній мірі не відображає обставини, які мають правове значення для правильного вирішення справи, а саме - причини непроживання відповідачів, дату, з якої не проживають відповідачі за вказаною адресою, і не може вважатися належним, достовірним та достатнім доказом, як-то передбачено статтями 77, 79, ЦПК України Разом з тим, рішенням від 28.02.2016 року Апеляційного суду міста Києва та постановою від 05.11.2021 року Київського апеляціного суду встановлено не правомірність претензій щодо не проживання, та те, що відповідачі по суті не втратили право користування житловим приміщенням починаючи з 2004 року по 05.11.2021 року. Щодо наданих показань свідка, то слід вказати, що судом не було встановлено об`єктивних, чітких та несуперечливих показань свідка, які необхідні для встановлення об`єктивної істини в справі при винесенні законного та обґрунтованого рішення. На переконання суду показання допитаного свідка не дають змогу однозначно та беззаперечно встановити зв`язок між поясненнями сторони у позові і спірними правовідносинами, та фактично є неспроможними підтвердити чи спростувати наявні у справі письмові докази та пояснення сторін, а тому оцінюються судом критично. Що стосується застосування до правовідносин, які виникли між сторонами, строку позовної давності, про застосування якої заявлено представником відповідачів у справі, то суд звертає увагу на наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постановах від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18 та від 16 червня 2020 року у справі №372/266/15-ц, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише, якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Позивачем не надано належних та допустимих доказів відсутності відповідачів за місцем реєстрації без поважних причин понад шість місяців, чим не виконано вимоги ст.12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, за встановлених обставин суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, слід відмовити у зв`язку з його недоведеністю та необґрунтованістю. Щодо розподілу судових витрат. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір залишається за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed