Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-01 00:00:00

В лиспопаді 2020 року до суду надійшов позов [PERSON] , яка діяла також в інтересах малолітньої [PERSON] з вимогами визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житлом - квартирою [ADDRESS] та виселити відповідача з вищевказаного житла. Ухвалою суду від 15.12.2020 відкрито провадження у справі. 05.03.2021 надано відзив на позов /а.с. 81 - 110/. Ухвалою суду від 03.06.2021 закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду на 19.08.2021. 11.06.2021 надійшла відповідь позивача на відзив /а.с. 131 - 134/. 04.10.2021 проведено повторний автоматизований розподіл справи (закінчення повноважень судді Литвинко Т.В.). Ухвалою судді Сидорчука О.М. від 19.10.2021 судовий розгляд призначено на 07.12.2021. В подальшому, ухвалою від 26.08.2022 провадження у справі зупинено до на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України у зв`язку з перебуванням позивача на військовій службі у складі Збройних Сил України. Ухвалою від 28.02.2023 провадження у справі поновлено. Ухвалою від 24.05.2023 прийнято відмову [PERSON] від позову в частині вимоги щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] та закрити провадження у справі в цій частині. В судовому засіданні 02.08.2023 позивач та її представник вимогу про виселення відповідача підтримали. Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечили. Представник третьої особи у поданій через канцелярію суду письмовій заяві поклалась на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити враховуючи таке. Обгрунтовуючи свої вимоги позивач вказувала на наявність конфліктних відносин між нею та відповідачем (її колишнім чоловіком) та наявність нестерпних умов проживання з останнім, через що позивач виїхала з квартири [ADDRESS] . Вказані події мали місце у 2018 - 2019 роках. Відповідач у своїму відзиві вказував, що дії позивача були направлені на свідоме позбавлення його житла, вказував, що він є членом сім`ї власника житла, а іншого житла у власності він не має. В судовому засіданні (яке відбулось через 2 роки 7 місяців після подання позову) встановлено, що позивач, здійснюючи свої повноваження власника, зняла відповідача з реєстрації у вищевказній квартирі (згідно довідки КП ПВО "Енергія" - відповідач був зареєстрований по 29.03.2023). З якого саме часу відповідач не проживає в належній позивачу квартирі, позивач та його представник не повідомили. Зі слів відповідача в судовому засіданні, представнику позивача відомо, що в квартирі перебувають його речі, а тому сторона позивача наполягає на виселенні відповідача з усіма його речами. В цьому ж судовому засіданні представник відповідача вказав, що його довіритель тривалий час не проживає у належній позивачу квартирі, намір вселитись до неї не має, а можливий спір щодо речей можливо вирішити в порядку їх витребування тощо. З доданих до позовної заяви правовстановлюючих документів /а.с. 17 - 19/ вбачається, що квартира [ADDRESS] перебуває у спільній частковій власності позивача та малолітньої [PERSON] . Факт користування квартирою [ADDRESS] безпосередньо выдповыдачем для проживання сторона позивача не підтверджує, а сторона відповідача заперечує. Як вбачається з тексту уточненої позовної заяви від 20.11.2020 /а.с. 59/: "...відповідач по справі жодним чином не пов`язаний з місцем своєї реєстрації в м. Шостка, тому як працює та проживає за місцем проходження військової служби в м. Авдіївка Донецької області...". В подальшому відповідач вказував місцем свого перебування населені пункти, розташовані за межами Сумської області, зокрема, в Черкаській області. Таким чином, позивач не надав доказів того, що відповідач користується квартирою [ADDRESS] всупереч волевиявленню власника, перешкоджає власнику у реалізації його правомочностей та добровільно не виселяється з квартири. Перебування в належній позивачу та [PERSON] речей відповідача (суто гіпотетичних, оскільки ані позивач, ані відповідач не зазначили конкретного переліку) не створює підстав для користування відповідачем вищевказаним житлом, в т.ч., не надає йому законних підстав для входження (проникнення) до цього житла. Сам відповідач визнає, що не має правомочностей щодо вищевказаного житла, не користується ним, проживає в іншому населеному пункті. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування, відповідно до ч. 6 цієї ж статті, не може ґрунтуватися на припущеннях. Підстав для збирання доказів, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи (ч. 7 ст. 81 ЦПК України) суд не вбачає. Згідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Враховуючи, що на час проведення судового розгляду не встановлено реального порушення прав позивача (його правомочностей власника щодо об`єкту нерухомого майна - квартири [ADDRESS] ) з боку відповідача, підстав для задоволення позову не вбачається.

Outcome: dismissed