Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до Державного підприємства «Науково-дослідний і проектний інститут містобудування» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. В обґрунтування позову позивач зазначив, що перебував у трудових відносинах з відповідачем з 01.02.2013 по 26.03.2021 працював на посаді провідного інженера у відділі інженерного обладнання Державного підприємства «Науково-дослідний і проектний інститут містобудування», звільнений за власним бажанням. На день звільнення йому була нарахована, але не виплачена заборгованість з заробітної плати за квітень 2021 року та грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку у розмірі 19800,00 грн. 20.01.2022 позивач направив відповідачу заяву про надання довідки про суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану щорічну відпустку. Станом на день звернення до суду від відповідача довідка не надходила. Позивач зазначає, що в день звільнення, а саме 30.04.2021 відповідачем було порушено вимоги статтей 115,116 КЗпП України та не здійснено розрахунку по заробітній платі. Порушення вимог трудового законодавства відповідач обґрунтував тим, що наданий час перебуває в скрутному фінансовому становищі та в нього відсутні кошти для здійснення розрахунку по заробітній платі. За таких обставин, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість з заробітної плати та компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 19800,00грн та понесені ним судові витрати. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24.04.2023 позовну заяву [PERSON] до Державного підприємства «Науково-дослідний і проектний інститут містобудування» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки передано на розгляд до Оболонського районного суду міста Києва. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 02.06.2023 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. У судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся. При цьому, позивач 07.08.2023 надав до канцелярії суду заяву про розгляд справи в його відсутність, просив задовольнити позов. Крім того зазначив, що не підтримує свої вимоги в частині витребування у відповідача довідки про суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та суми компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, оскільки така довідка була надана відповідачем у добровільному порядку, яку позивач долучив до заяви. Проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач до судового засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся, шляхом направлення судової повістки за адресою місцезнаходження, відзиву на позовну заяву не надав. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до наступного висновку, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, зокрема, з копії трудової книжки позивача [PERSON] (далі - позивач), що він перебував у трудових відносинах із ДП «Науково-дослідний і проектний інститут містобудування» (далі - відповідач) на посаді провідного інженера у відділі інженерного обладнання з 01.02.2013, та на підставі наказу № 34-к від 26.03.2021 звільнений з роботи за власним бажанням з 05.04.2021. Позивач зазначає, що під час звільнення з ним не в повному обсязі було проведено повний розрахунок, а саме, не виплачено заборгованість з заробітної плати за квітень 2021 року та не виплачено компенсацію за невикористану відпустку на загальну суму 19800,00грн. Як вбачається з довідки Державного підприємства «Науково-дослідний і проектний інститут містобудування» від 04.07.2023 № 85/04/07-77, заборгованість по невиплаченій заробітній платі перед позивачем [PERSON] за період березень-квітень 2021 року складає 21871,16 грн. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки "класичне" право власності, яке розглядається в Україні, а й до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 3 КЗпП України - законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно зі ст. 21, 43, 46 Конституції України, ст. 94, 115 КЗпП України, ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» - кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Тобто, статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частиною першою статті 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною третьою статті 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятій статті 97 КЗпП України. Відповідно до вимог передбачених ч.1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншими уповноваженими на представництво трудовим договором органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат. Конституційний Суд України в Рішенні від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Крім того, відповідно до ст.74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Згідно з ч.1 ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Всупереч наведеним законодавчим положенням ДП «Науково-дослідний і проектний інститут містобудування» при звільненні позивача не виплатило усі належні йому до виплати суми. Під час розгляду справи представником відповідача не було спростовано факту наявності у підприємства заборгованості перед позивачем з виплати заробітної плати та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. При цьому, ураховуючи, що позивач наполягає на стягненні з відповідача розміру заявленої заборгованості перед позивачем з виплати заробітної плати та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у сумі 19 800,00 грн, який являється меншим, відтак суд розглядає спір у межах заявлених вимог. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню на загальну суму 19800,00 грн. При цьому суд враховує роз`яснення, викладені у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за яким задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. З огляду на вказане, суд вважає необхідним зазначення в резолютивній частині рішення суду, що розмір заборгованості визначаються без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України. Щодо строку звернення позивача з даним позовом до суду, слід зазначити наступне. У частинах першій, другій статті 233 КЗпП передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки . У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц вказано, що установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У постанові № 61-10850св21 від 22.09.2021 Верховний Суд проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України зробив висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 370/1754/15-ц та у постанові від 24 червня 2020 року у справі № 500/6631/16-ц. Крім того, слід зазначити, що відповідно до ч. 1 Прикінцевих положень КЗпП України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з подальшими змінами, з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території України встановлений карантин. Беручи до уваги, що постановами Кабінету Міністрів України, встановлений на території України карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), діяв з 12.03.2020 до 30.06.2023, а позивач звернувся до суду 19.04.2023, тобто в період дії карантину. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позивачем не пропущений строк звернення до суду з позовними вимогами. Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved