Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-07 00:00:00

10.07.2023 до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] з вимогами про визнанння за ним права власності на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення гараж [ADDRESS] . На обґрунтування позову зазначено, що 07.11.2022 між ним та [PERSON] укладено договір купівлі - продажу гаражу [ADDRESS] . [PERSON] засвідчив, що 07.11.2022 отримав від нього грошові кошти у розмірі 38000,00 грн в рахунок оплати переданого у приватну власність на підставі договору купівлі - продажу гаражу від 07.11.2022, який фактично належить [PERSON] . Отримані [PERSON] грошові кошти у сумі 38000,00 грн зараховані в рахунок вартості гаражу № 4 за договором купілі - продажу гаражу від 07.11.2022. Даний факт засвідченою розпискою від 07.11.2022, якою підтверджено як факт приймання - передачі вказаного гаражу, так і факт отримання продавцем від покупця в рахунок оплати його вартості грошових коштів у сумі 38000,00 грн, що підтверджує факт набуття ним права власності на гараж. Крім того, факт набуття права власності на гараж підтверджується, на думку позивача, рішенням Виконавчого комітету Готвальдівської міської ради народних депутатів "Про затвердження статуту гаражно - будівельного кооперативу "мікрорайон" № 224 від 16.07.1986 з метою планомірного та упорядкованого будівництва особистих гаражів громадян, проживаючих в комунальному секторі мікрорайону, яким затверджено статут гаражно - будівельного кооперативу "мікрорайон", прийнятий загальними зборами мешканців мікрорайону від 17.05.1986; виділено земельну ділянку площею 0,5 га по [ADDRESS] на місці колишнього глиняного кар`єру. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 12.07.2023 позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 17.07.2023 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовче судове засідання. У судове засідання учасники справи не з`явилися. Позивач [PERSON] просив розгляд справи проводити за його відсутності, на задоволенні позову наполягав. Відповідач [PERSON] происв розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги [PERSON] визнає. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У зв`язку з неявкою учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув цивільну справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши та оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, дійшов наступного висновку: 07.11.2022 між [PERSON] та [PERSON] складена розписка про те, що між ними укладено договір купівлі - продажу гаражу [ADDRESS] . [PERSON] отримав 07.11.2022 від [PERSON] грошові кошти у розмірі 38000,00 грн в рахунок оплати переданого у приватну власність на підставі договору купівлі - продажу гаражу від 07.11.2022 № 4 по [ADDRESS] , що фактично належить [PERSON] . Отримані [PERSON] . Грошові кошти в розмірі 38000,00 грн зараховані в рахунок вартсоіт гаражу № [NUMBER] за договором купівлі - продажу гаражу від 07.11.2022. При цьому [PERSON] передав 07.11.2022 грошові кошти в розмірі 38000,00 грн на підтвердження та на виконання зобов`язання з повної та своєчасної оплати вартості гаражу № 4 за укладеним договором купівлі - продажу гаражу від 07.11.2022. Даною розпискою [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт приймання - передачі вказаного гаражу, так і фікт отримання продавцем від покупця в рахунок оплати його вартості грошових коштів у розмірі 38000,00 грн, внаслідок чого засвідчують факт виникнення права власності на нього у [PERSON] [PERSON] та [PERSON] дійшли згоди, що дана розписка є доказом отримання грошових коштів у виді оплати за договором купівлі - продажу (а.с. 7) Рішенням Виконавчого комітету Готвальдівської міської ради народних депутатів "Про затвердження статуту гаражно - будівельного кооперативу "мікрорайон" № 224 від 16.07.1986 з метою планомірного та упорядкованого будівництва особистих гаражів громадян, проживаючих в комунальному секторі мікрорайону, яким затверджено статут гаражно - будівельного кооперативу "мікрорайон", прийнятий загальними зборами мешканців мікрорайону від 17.05.1986; виділено земельну ділянку площею 0,5 га по [ADDRESS] на місці колишнього глиняного кар`єру. Зобов`язано забудовника розробити проект організації будівництва на відведеній ділянці (а.с. 6) У Рішенні Конституційного Суду України від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012 вказано: «Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному (абзац п`ятий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп). Виходячи з наведеного Конституційний Суд України вважає, що невідповідність окремих положень спеціального закону положенням Кодексу не може бути усунена шляхом застосування правила, за яким з прийняттям нового нормативно-правового акта автоматично призупиняє дію акт (його окремі положення), який був чинним у часі раніше. Оскільки Кодекс є основним актом цивільного законодавства, то будь-які зміни у регулюванні однопредметних правовідносин можуть відбуватися лише з одночасним внесенням змін до нього відповідно до порядку, встановленого абзацом третім частини другої статті 4 Кодексу». Відтак хоч Закон № 1952-ІV прийнятий пізніше, проте статтею 4 ЦК України встановлено, що інші закони України приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, а на суб`єкта законодавчої ініціативи, що подає до Верховної Ради проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж ЦК України, покладено обов`язок одночасно подати до Верховної Ради проект закону про внесення змін до ЦК України, які мають розглядатися одночасно. Оскільки на момент виникнення спірних правовідносин відповідні зміни до ЦК України подані не були, то з огляду на положення статті 4 ЦК України та позицію Конституційного Суду України застосування колізійного принципу lex posterior derogat priori (лат. «пізніший закон скасовує попередній») у цій ситуації неможливе. Отже, зазначення у ЦК України про необхідність прийняття інших законів відповідно до цього Кодексу є достатньою підставою вважати, що норма ЦК України превалює над однопредметною нормою іншого нормативно-правового акта, який має юридичну силу закону України. Спеціальні норми закону можуть містити уточнюючі положення, проте не можуть прямо суперечити положенням ЦК України. Разом з тим при існуванні складної змістової колізії застосуванню підлягають норми того нормативно-правового акта, який повно та точно врегульовує конкретні правовідносини, містить чіткі та зрозумілі положення, які забезпечують передбачуваність законодавства та відповідають законним очікуванням суб`єктів правовідносин. У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) знайшов своє застосування принцип правової визначеності. Цей Суд у своїх рішеннях неодноразово робив висновок, що принцип правової визначеності є одним з фундаментальних аспектів верховенства права (рішення у справах «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and others v. the United Kingdom) та ін.). Суд неодноразово вказував, що він виходить із таких вимог до національних нормативно-правових актів, щоб вони вважалися законом для цілей Конвенції: 1) нормативно-правовий акт повинен бути доступним: громадянинові як орієнтир правової поведінки і її наслідків, достатнім затих правових норм, що застосовуються у конкретній справі; 2) норма не може вважатися законом, якщо вона не сформульована з необхідною точністю (справа «Санді Таймз проти Сполученого Королівства» The Sunday Times v. The United Kingdom № 1 заява 6538/74 пункт 46). У справі «Кантоні проти Франції» (Cantoni v. France) Суд зазначив, що закон має відповідати якісним вимогам: бути доступним і передбачуваним. Аналіз нормативно-правових актів дає підстави стверджувати, що саме норми ЦК України (чинні на момент виникнення спірних правовідносин) найбільш повно та точно врегульовували цивільні правовідносини щодо визначення умов та моменту виникнення права власності у набувача нерухомого майна за відповідним правочином. Набуття права власності за відсутності державної реєстрації права власності на придбане нерухоме майно до 01 січня 2013 року. У межах суб`єктивного права власності доцільно виділити два конструктивних елементи: а) титул власності; б) правомочності власника. Правомочність власника - невід`ємний атрибут права власності та розглядається як динамічна категорія, як одна з основних можливостей власника щодо належного йому майна. Титул власності є статичною категорією, до зміни власника не передається. Державна реєстрація договору купівлі-продажу нерухомості - адміністративний акт, який породжує титул власника. Таким чином, висловивши свою волю на відчуження об`єкта нерухомого майна, власник у межах свого суб`єктивного права власності реалізовує свої правомочності. Державна реєстрація правочину завершує перехід права власності (право власності на об`єкт припиняється у продавця і відповідно виникає в покупця). Тобто покупець набуває не лише правомочності власника, а й сам титул. Ураховуючи вищевикладене, суд вважає, що особа, яка здійснила державну реєстрацію правочину відповідно до норм статей 334, 657 ЦК України, набула титул власника майна. У свою чергу необхідність реєстрації права на нерухоме майно не впливала на виникнення в покупця нерухомості прав власника на це майно. Щодо відступу від висновку про застосування норми права у подібних правовідносинах. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновок, що законодавство у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачало обов`язкове подання для державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно документів, що підтверджують виникнення, перехід та припинення таких прав, та визначало приблизний (майже виключний) перелік таких документів; для одержання у власність земельної ділянки у 2007 році, яка є нерухомим майном, недостатньо було лише факту укладення договору дарування, для виникнення такого права обдаровуваний повинен був одержати документ, що посвідчує право власності - державний акт, та здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно. Сама по собі реєстрація договору дарування, здійснена 26 жовтня 2007 року приватним нотаріусом у Державному реєстрі правочинів, не підтверджувала виникнення права власності на нерухоме майно, а тільки містила інформацію про правочин, оскільки згідно із частинами другою, шостою Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, який втратив чинність 01 січня 2013 року, Державний реєстр правочинів - єдина комп`ютерна база даних, яка містить інформацію про правочини, що підлягають державній реєстрації, забезпечує її зберігання, видачу та захист від несанкціонованого доступу. Державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням. Крім того, на час укладення договору дарування (26 жовтня 2007 року) чинним був Закон № 1952-IV, який, зокрема, був спрямований на забезпечення визнання та захисту державою речових прав на нерухомість та передбачав здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. А тому [PERSON] , який не отримав державний акт на земельну ділянку, не здійснив державну реєстрацію права на нерухоме майно, не був наділений правами власника на розпорядження цим майном». Ураховуючи, що Закон № 1952-ІV як акт цивільного законодавства повинен був прийматися відповідно до ЦК України; сторони, укладаючи договір купівлі-продажу нерухомого майна, не можуть відступити від положень ЦК України; ЦК України як основний акт цивільного законодавства (на момент виникнення спірних правовідносин) містив чіткі та зрозумілі положення щодо визначення умов та моменту виникнення права власності у набувача нерухомого майна за відповідним правочином, які в повній мірі відповідають принципу правової визначеності та принципу легітимних (законних) очікувань; ЦК України (на момент виникнення спірних правовідносин) не передбачав необхідності державної реєстрації права на нерухоме майно та відповідно не містив відсилочної норми на положення Закону № 1952-ІV, - Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про необхідність відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в її постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). Відповідно до статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Право власності на збудоване до набрання чинності вказаним Законом нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12, постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 557/1209/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність 30 грудня 2004 року) було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, при цьому введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року, не передбачалося. Належним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач не надав доказів, які б підтверджували виникнення у нього право власності на гараж [ADDRESS] А тому [PERSON] , який не отримав титул на гараж [ADDRESS] , не надав доказів про існування вказаної індивідуально-визначеної нерухомої речі на час видачі розписки [PERSON] про отримання грошей, не здійснив державну реєстрацію права на нерухоме майно, не був наділений правами власника на розпорядження цим майном. Дії позивача та відповідача з передачі та отримання грошей, що підтверджено розпискою від 07.11.2022 , визнані сторонами, жодним чином не підтвердили наявність обставин для застосування судом положень ч.2 ст.220 ЦК України. Обставина неможливості з`явитись до нотаріуса для посвідчення договору на яку посилається позивач, спростована діями відповідача, а саме направленням письмової заяви від 20.07.2023 відповідачем до суду про визнання позову (а.с. 19) Згідно ч.1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі- продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Суд констатує нікчемність правочину купівлі- продажу гаража [ADDRESS] укладеного між [PERSON] та [PERSON] на підставі розписки про передачу та отримання грошей від 07.11.2022 та відмовляє у задоволенні позову з цих підстав.

Outcome: dismissed