Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-27 00:00:00

У червні 2023 року позивач звернулась до суду із позовом, в якому просила суд відновити становище, що існувало до порушення її права власності на житловий будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , шляхом визнання недійсними: укладеного між [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , та [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , договору дарування земельної ділянки площею 0,1123 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222485901:01:005:0052, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Михальченко Мариною Миколаївною за реєстровим №\~1402; укладеного між [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , та [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , договору дарування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Михальченко Мариною Миколаївною за реєстровим №\~1398; виданого 29.12.2012 на ім`я [PERSON] державного акту серії ЯЛ № 412404 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 3222485901:01:005:0052, площа 0,1123 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що вона мала у власності житловий будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку площею 0,1123 га за цією ж адресою. Позивач стверджувала, що у силу складних життєвих та фінансових обставин, вона була вимушена юридично передати свої земельну ділянку та житловий будинок з надвірними будівлями у дар сину, який є відповідачем у цій справі. Разом з тим, позивач звертала увагу, що за спільною усною домовленістю між нею та відповідачем було встановлено, що спірні житловий будинок та земельна ділянка будуть повернуті їй у власність, як тільки зміняться зазначені складні життєві обставини. Як зазначає позивач, між нею та відповідачем [PERSON] було укладено: договір дарування земельної ділянки площею 0,1123\~га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222485901:01:005:0052, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Михальченко Мариною Миколаївною за реєстровим № 1402; договір дарування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Михальченко Мариною Миколаївною за реєстровим № 1398. Після укладання згаданих договорів дарування, 29.12.2012 [PERSON] отримав державний акт серії ЯЛ № 412404 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 3222485901:01:005:0052, площа 0,1123 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: [ADDRESS] . Позивач звертала увагу, що фактично після укладання вказаних договорів дарування та отримання державного акту житловий будинок та земельна ділянка залишились у її користуванні. Разом з цим, позивач наголошувала, що тепер, коли всі її особисті питання вирішені, вона має на меті повернути назад належні їй житловий будинок земельну ділянку, проте, відповідач не вчиняє для цього жодної дії. Відповідно до вищезазначеного, зі слів позивача, оскільки згадані вище правочини були вчинені нею та відповідачем без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами, вони є фіктивними, що, власне, і змусило її звернутись до суду із цим позовом. Ухвалою судді від 14.06.2023 було прийняти позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у даній справі. 22.06.2023 відповідачем [PERSON] було подано відзив, у якому він визнав позовні вимоги та просив задовольнити позов [PERSON] . Позивач в судове засідання не з`явилась, подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання також не з`явились, представник відповідача подала клопотання про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позову не заперечувала. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу\~№ 2-8755\~від 22.12.1995, позивач [PERSON] мала у власності житловий будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку площею 0,1123 га за цією ж адресою. У подальшому\~між сторонами було укладено: договір дарування земельної ділянки площею 0,1123\~га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222485901:01:005:0052, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Михальченко Мариною Миколаївною за реєстровим № 1402, який був укладений між позивачем та відповідачем [PERSON] ; договір дарування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Михальченко Мариною Миколаївною за реєстровим № 1398. Також, судом встановлено, що 29.12.2012 [PERSON] отримав державний акт серії ЯЛ № 412404 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 3222485901:01:005:0052, площа 0,1123 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: [ADDRESS] . Позивач стверджує, що між сторонами було укладено вказані договори формально, що вони є фіктивним, тобто недійсними. Зважаючи на предмет та підстави позову, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку. Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Законодавець у частині першій ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті - визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, якими зокрема є: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність\~\~ є підставою для визнання правочину недійсним. У відповідності до ч. 1\~ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. Статтями 638-640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. У відповідності до\~ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частиною 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Згідно зі\~ст. 234 ЦК України\~фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах від 14.02.2018 у справі № 379/1256/15-ц, від 08.02.2018 у справі № 756/9955/16-ц, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, що підтверджено і в ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77\~ЦПК України\~визначено,\~що належними\~є докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом\~доказування є\~обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. За приписами ч. 4 ст.\~206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно з\~ч.\~ч.\~1-5\~ст.\~263\~ЦПК України\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Судове\~рішення має\~відповідати завданню\~цивільного судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом. При\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто, в результаті аналізу правових норм та судової практики, з огляду на встановлені у ході розгляду справи обставини суд приходить до наступних висновків. Сторонами було визнано обставини, що оспорювані правочини є фіктивними, тобто такими, що були вчинені без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ними. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доведенню. Докази, що б давали обґрунтовані сумніви щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, відсутні. Крім того, відповідач визнав позов, тому з врахуванням вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі. На підставі викладеного, зважаючи на рекомендації, зазначені у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у відповідності до ст. ст. 6, 13, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1 Протоколу № 1 до цієї Конвенції, ст. ст. 41, 55 Конституції України, ст. ст.\~11, 15, 16, 202, 203, 215, 216, 234 ЦК України, ст. ст.\~4,\~12,\~19,\~76-82,\~206,\~259,\~263-268,\~351,\~352,\~354 ЦПК України,\~

Outcome: approved