Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-01 00:00:00

02 червня 2023 року [PERSON] звернулася до Луцького міськрайонного суду Волинської області із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 24 вересня 2004 року між нею та відповідачем укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції, актовий запис № 1046. У них є повнолітній син, [PERSON] , [INFO] . Спільне подружнє життя не склалося через відсутність порозуміння, різні погляди на вирішення сімейних проблем, ігнорування налагодження сімейних відносин, що призвело до втрати почуття поваги та любові один до одного. З початку 2021 року припинили спільне проживання та ведення спільного господарства, та спільного бюджету. Вказує на те, що сім`я остаточно розпалася і існує лише формально. Вважає, що примирення між ними не може бути і вона цього не бажає, оскільки, це буде суперечити її інтересам. Просить розірвати шлюб, зареєстрований 24 вересня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис № 1046, між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 червня 2023 року справу передано за підсудністю до Локачинського районного суду Волинської області. Ухвалою судді Локачинського районного суду Волинської області від 06 липня 2023 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху. Ухвалою судді Локачинського районного суду Волинської області від 26 липня 2023 року відкрито провадження у даній справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 01 серпня 2023 року від неї надійшла заява, у якій просить розгляд справи проводити за її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити в повному обсязі. Не заперечує щодо заочного розгляду справи (а.с. 35). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився також, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України. 01 серпня 2023 року від нього надійшла заява про розгляд справи без його присутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнти (а.с. 36). Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши представлені у справі докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 24 вересня 2004 року [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , уклали шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів Луцького міського управління юстиції, актовий запис № 1046, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 24 вересня 2004 року. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінилося на « [PERSON] » (а.с. 3). Згідно із ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як вбачається зі змісту ч. 3 та ч. 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно ч. 2 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу не може бути пред`явлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини, крім випадків, коли один із подружжя вчинив протиправну поведінку, яка містить ознаки кримінального правопорушення, щодо другого з подружжя або дитини. За час шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 21 березня 2005 року (а.с. 4). Подружнє життя сторін не склалося, позивач стверджує, що збереження шлюбу є неможливим, просить його розірвати. Як вбачається зі ст. ст. 111, 112 СК України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства та з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного із них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідач [PERSON] у своїй заяві позов визнав (а.с. 36). Судом встановлено, що сторони припинили шлюбно-сімейні стосунки через відсутність взаєморозуміння та поваги один до одного. За таких обставин суд вважає, що збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а тому позов підлягає до задоволення. Відповідно до вимог ч.2 ст. 114 Сімейного Кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно ч.2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Пунктом 2 ч. 3 ст. 115 СК України передбачено, що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України, з огляду на визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, необхідно повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову до суду, а інші 50 відсотків судового збору, що сплачені позивачем, на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі ст. ст. 24, 56, 110-112 СК України,

Outcome: approved