Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-01 00:00:00

29 травня 2023 року [PERSON] направила поштою до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська позов до відповідача [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання права користування житловим будинком припиненим та зобов`язання вчинити певні дії, який надійшов до суду 01 червня 2023 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2023 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2023 року у задоволенні клопотання [PERSON] про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін було відмовлено. Позивач у своєму позові та відповіді на відзив посилалася на те, що на підставі договору дарування житлового будинку від 08 лютого 2023 року їй належить житловий будинок [ADDRESS] . Відповідач зустрічалася із сином позивача - третьою особою [PERSON] , проте у зареєстрованому шлюбі вони не перебували, періодично проживали разом, проте мали окремі бюджети, спільне господарство не вели. Також відповідач і третя особа є батьками малолітнього [PERSON] , 2016 року народження. [PERSON] у 2016 році вселилася до спірного житлового будинку з дозволу колишнього власника тимчасово проживати у ньому. При цьому право користування житловим приміщенням у відповідача не виникло, оскільки, а ні вона, а ні її син, у житловому приміщенні не зареєстровані, вони не є співвласниками житлового будинку, самостійно звільнити будинок відповідач відмовляється, комунальні послуги не сплачує, утриманням будинку в належному стані не займається. Також позивач зазначила, що спірний житловий будинок її син, третя особа [PERSON] , придбав у 2016 році разом з братом за особисті кошти. [PERSON] бажає проживати у будинку одноособово. Просила суд визнати припиненим право користування [PERSON] житловим будинком [ADDRESS] , зобов`язати [PERSON] звільнити житловий будинок [ADDRESS] , судові витрати покласти на відповідача. Відповідач [PERSON] у своєму відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечувала, зазначивши, що вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з колишнім власником житлового будинку [ADDRESS] - третьою особою [PERSON] , сином позивача, проживали однією сім`єю, вели спільне господарство з лютого 2012 року по березень 2023 року; мають спільного сина, [PERSON] , [INFO] . 13 квітня 2016 року вони з [PERSON] за спільні кошти придбали спірний житловий будинок. Місце проживання малолітнього сина [PERSON] , 2016 року народження, зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Після народження дитини вони з третьою особою і дитиною продовжували проживати у будинку позивача до січня 2017 року. Вона з дитиною зі згоди власника вселилася у спірний житловий будинок. У 2021 році відносини між нею і [PERSON] погіршилися, з березня 2023 року вони припинили сумісне проживання. Вона з дитиною продовжила проживати у будинку. Між нею і третьою особою була домовленість, що він буде сплачувати комунальні витрати, а вона не стягуватиме аліменти на утримання сина. Вона постійно проживає з дитиною у будинку, син відвідував дитячий садок поряд з будинком, вона уклала декларацію із сімейним лікарем у медичному закладі біля місця проживання. Будинок, в якому вона зареєстрована, належить її батькам, не проживає в ньому з 14 лютого 2012 року. Її матері встановлено групу інвалідності, умови для її проживання і проживання сина у будинку відсутні. Школа у селі закривається, тобто, умови для навчання і розвитку дитини відсутні. Зазначила, що вона набула право користування житловим будинком відповідно до закону. Також вона має намір звернутися до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю з третьою особою з метою встановлення права на частину спірного житлового будинку. Позивач жодним чином не довела, що вона перешкоджає їй як власникові будинку користуватися ним. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Третій особі [PERSON] у встановленому поряду було направлено копію ухвали про відкриття провадження та позов з додатками, у встановлений законом строк письмових пояснень він до суду не подав. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та добуті докази, суд вважає позовну заяву такою, що підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що на підставі договору дарування житлового будинку від 08 лютого 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Чижик І.О. і зареєстрованого в реєстрі за № 44, [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 11-12), право власності на який у встановленому порядку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 13). [PERSON] є сином [PERSON] (а.с. 18). Відповідач [PERSON] і третя особа [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с. 19). Згідно з відміткою у паспорті [PERSON] , що не заперечувалося нею у відзиві на позов, вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 24). Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання від 05 лютого 2021 року, виданою Департаментом адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради, місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з 05 лютого 2021 року зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. На підставі ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власникові своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Виходячи з аналізу змісту статей 1, 6, 9, 61 ЖК УРСР в поєднанні з нормами ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК УРСР права користування цим приміщенням, і на яке за особою зберігається це право при тимчасовій відсутності (у випадках передбачених ст. 71 ЖК УРСР). Місцем проживання дитини до дев`яти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає (ч. 4 ст. 29 ЦК України). Враховуючи, що відповідач [PERSON] не є членом сім`ї власника спірного житлового будинку, її місце проживання у будинку не зареєстровано, тому в розумінні ст. 64 та ч. 1 ст. 156 ЖК України у відповідача не виникло право користування і проживання житловим приміщенням у буд. [ADDRESS] . За таких обставин, суд приходить до висновку, що права позивача в цій частині не порушені, тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Суд не приймає до уваги ті обставини, що відповідач набула право користування житловим будинком [ADDRESS] на підставі дозволу проживати у ньому попереднього власника [PERSON] , оскільки у вказаному спірному будинку вона не зареєстрована, співвласником будинку вона не є, її малолітній син також не має зареєстрованого місця проживання у спірному будинку. Доказів проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] відповідачем також не надано, так само не надано належних доказів, що спірний житловий будинок було придбано нею і [PERSON] за спільні кошти за час перебування у фактичних шлюбних відносинах. Також суд критично оцінює твердження [PERSON] , що задоволення позовних вимог порушує її право на житло, оскільки вона має зареєстроване місце проживання, що не заперечувалося нею, тобто у неї на теперішній час наявне право користування житловим будинком [ADDRESS] . Суд критично ставиться до посилань відповідача, що нею перешкоди позивачеві не вчиняються та позивачем не подано належних та достатніх доказів порушення її права, оскільки саме по собі звернення [PERSON] до суду з цим позовом і заперечення відповідача щодо його задоволення, свідчить про наявність порушеного права позивача, що спростовує доводи відзиву у частині недоведення [PERSON] своїх позовних вимог. При цьому суд зауважує, що малолітній син відповідача, [PERSON] , [INFO] , відповідно до довідки від 05 лютого 2021 року, виданої ВФВР Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, має зареєстроване місце проживання з батьком, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , наявність укладеної із сімейним лікарем декларації, чи відвідування дитиною навчального закладу не може бути виключними обставинами, через які можуть бути порушені права власника житлового будинку. Таким чином, відповідачем чиняться перешкоди позивачеві у користуванні належним їй майном, проживання чи користування [PERSON] житловим будинком [ADDRESS] не ґрунтується на законних підставах, а право власності [PERSON] підлягає захисту. За таких обставин, суд вважає порушеним право позивача як власника спірного житлового будинку, тому [PERSON] слід усунути перешкоди в користуванні житловим будинком [ADDRESS] шляхом зобов`язання відповідача звільнити житловий будинок. Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Всупереч зазначеним вимогам стороною позивача не надано до матеріалів справи доказів сплати позивачем 20 000 грн. за надання правової допомоги, тому суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення з відповідача на користь [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу задоволенню не підлягають, оскільки їх понесення не доведено доказами. За таких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні вимог позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу [PERSON] слід відмовити. На підставі положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 36 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Позивачем при зверненні до було сплачено судовий збір у загальному розмірі 2 147 грн. 20 коп. (а.с. 1), тому з урахуванням задоволення позову частково, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 1 073 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial