Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] та просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Позовні вимоги позивачка мотивувала тим, що [INFO] померла її бабуся по татовій лінії споріднення [PERSON] , [INFO] . Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, до якої входить будинковолодіння [ADDRESS] . Дане господарство побудоване ще у 70-их роках на земельній ділянці площею 0,15 га. Право власності померлої на житловий будинок з господарським будівлями, спорудами підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на будинковолодіння від 25 жовтня 1989 р. За життя [PERSON] не склала письмового заповіту, однак неодноразово звертала увагу, що все своє майно після смерті хоче залипли онучці - позивачці. З метою реалізації свого права на спадщину за законом після смерті баби позивачка вчасно звернулася до державного нотаріуса Городенківської державної нотаріальної контори Коломийського району Івано-Франківської області, де заведена спадкова справа. 18 лютого 2023 р. державним нотаріусом прийнято постанову про відмову у видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину за законом на спадковий житловий будинок [ADDRESS] у зв`язку із реєстрацією даного господарства як колгоспний двір, що позбавляє нотаріуса можливості визначити в ньому розмір частки спадкодавця. З часу народження й по сьогодні позивачка проживає разом з батьками за вищевказаною адресою, разом з бабусею вели спільне господарство, мали спільний побут, спільними зусиллями проводили як поточний, так і капітальний ремонти господарки. Після смерті бабусі позивачка фактично вступила в управління спадщиною, однак не може належним чином реалізувати своє спадкове право за законом через обставини, вказані в постанові нотаріуса. Станом на 15 квітня 1991 року у спадковому господарстві проживали та були зареєстрованими: спадкодавець [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] ; син спадкодавця [PERSON] , [INFO] ; невістка спадкодавця [PERSON] , [INFO] ; та позивачка. Ухвалою суду від 07.03.2023 відкрито провадження у даній справі, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , скориставшись правом, передбаченим ч.1 ст.193 ЦПК України, 16.03.2023 подали до суду зустрічний позов до [PERSON] та просять визнати за кожним з них право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Зустрічний позов мотивований тим, що померлій [PERSON] не належав в цілому будинок [ADDRESS] . Оскільки станом на 15.04.2023 в спадковому господарстві проживали та були зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , тому кожному члену даного колгоспного двору належить по 1/4 частці господарства. Відповідно, позивачці за первісним позовом - [PERSON] належить 1/4 частка вищевказаного господарства, як члену колишнього колгоспного двору, на 1/4 частку вона претендує, спадкуючи після смерті баби, що разом становить 1/2 частка будинковолодіння. Позивачам за зустрічним позовом належить по 1/4 частці даного господарства, як членам колишнього колгоспного двору. Ухвалою суду від 20 березня 2023 р. зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Ухвалою суду від 17.05.2023 задоволено клопотання представника відповідачки-позивачки [PERSON] - адвоката Бундзяк У.М., до участі у справі залучено співвідповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 01.06.2023 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Позивачка-відповідачка [PERSON] 16.05.2023 надіслала до суду заяву про розгляд справи без її участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач-позивач [PERSON] 16.05.2023 надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі та вказав, що вимоги зустрічного позову підтримує в повному обсязі. Представник відповідачки-позивачки [PERSON] - адвокат Бундзяк У.М. 26.06.2023 подала до суду заяву про розгляд справи без її участі та без участі відповідачки-позивачки, зазначивши, що позовні вимоги [PERSON] підтримує в повному обсязі. Співвідповідач [PERSON] 18.05.2023 надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі, вказавши, що претензій до спадкового майна немає, просить ухвалити рішення згідно вимог чинного законодавства. Дії учасників справи не суперечать вимогам ст.211 ЦПК України, відповідно до якої учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У Постанові Верховного Суду від 5 вересня 2022 року у справі №1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21) зазначено, що згідно з ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. З урахуванням розумності положення ч.5 ст.268 ЦПК України слід розуміти так: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати в резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте в разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не збігатимуться, це не є порушенням прав сторін. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, вважає необхідним зазначити таке. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст.5 Цивільного кодексу України (у редакції 2003 року) визначено, що якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав і обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Із копії свідоцтва про право особистої власності на будинковолодіння від 25 жовтня 1989 р., виданого виконкомом Городенківської районної Ради народних депутатів на підставі рішення цього ж виконкому № 141 від 09 серпня 1989 р., вбачається, що в цілому будинковолодіння, яке складається з житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташоване в [ADDRESS] , дійсно належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON] . Рішенням сесії Тишківської сільської ради від 29.12.2009 вулицю Скіцька перейменовано на вулицю Чубинського, про що свідчить довідка № 21-45, видана 20.02.2023 Тишківським старостинським округом Городенківської міської ради. Копія виписки з інвентаризаційних матеріалів ОКП «Коломийське МБТІ» № 10725 від 02.11.2022, видана згідно архівних даних Коломийського МБТІ станом на 31.12.2012, свідчить, що в реєстровій книзі під реєстровим № 275 за [PERSON] , як головою колгоспного двору, зареєстровано право приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] згідно свідоцтва про право власності, виданого Городенківським РВК 25.10.1989 на підставі рішення цього ж виконкому № 141 від 09.08.1989. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди у період видачі вищезгаданого свідоцтва про право особистої власності на будинковолодіння (з 31.01.1966 по 19.01.1996) регулювалась підзаконними нормативними актами, зокрема Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, яка затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 р. і втратила чинність від 19.01.1996 на підставі наказу Держитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 р. № 56. Зазначена інструкція передбачала державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання ЦК України та Законом України від 1 липня 2004 р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За змістом ч.1 ст.120, ст.121, ч.1, ч.2 ст.123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності; володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору; частка члена колгоспного двору в майні двору визначається, зокрема, при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Копією витягу з погосподарської книги Тишківської сільської ради за 1991-1995 роки, виданою Тишківським старостинським округом Городенківської міської ради, стверджується, що суспільна група господарства, розташованого по [ADDRESS] , - «колгоспники». Оскільки право власності на майно колишнього колгоспного двору, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] набуте до 15 квітня 1991 року, тому спір щодо даного майна вирішується за нормами, що регулювали власність цього двору. Станом на 15.04.1991 у житловому будинку (колгоспному дворі) по [ADDRESS] були зареєстровані та проживали: голова сім`ї, голова колгоспного двору [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , невістка [PERSON] , [INFO] , внучка [PERSON] , [INFO] , що стверджується довідкою № 21-235, виданою 31.10.2022 Тишківським старостинським округом Городенківської міської ради на підставі по господарської книги № 6 за 1991-1995 роки, особовий рахунок № [NUMBER] . Відповідно до ч.1 ст.120 ЦК України (в редакції 1963 року, яка діяла на час виникнення колгоспних дворів) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Частки всіх членів колгоспного двору є рівними (ст.123 цього ж Кодексу). Згідно ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Зі змісту ч.2 ст. 370 ЦК України вбачається, що у разі виділу частки із майна, що є в спільній сумісній власності, частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. З наведеного слідує, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві сумісної власності в рівних частках по 1/4 кожному. За заповітом, посвідченим 12.04.2005 секретарем виконкому Тишківської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, зареєстрованим в реєстрі за № 25, [PERSON] , [INFO]., уродженка і жителька с.Тишківці Городенківського району Івано-Франківської області, все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона матиме право за законом заповіла своєму сину [PERSON] . Заповіт чинний, зареєстрований у спадковому реєстрі за № 40076912 (номер в реєстрі нотаріальних дій 25), що стверджується інформаційною довідкою № 67974435 зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), виданою 28.12.2021 Городенківською районною державною нотаріальною конторою. [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у віці 85 років у с. Тишківці Коломийського району Івано-Франківської області, актовий запис № 781 від 28 жовтня 2021 р., що стверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 28.10.2021 Городенківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Коломийському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ). Внаслідок її смерті відкрилася спадщина. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1222 ЦК України). Згідно з ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Ч.1 ст.1235 ЦК України визначено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно з ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ст. 1262 ЦК України). У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця (ст. 1263 ЦК України). У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 ЦК України). Відповідно до ст. 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними, визначено ч.1 ст.1267 ЦК України. За ст. ст. 1268-1269 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийняття спадщини це: постійне проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або подання спадкоємцем, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, нотаріусу заяви про прийняття спадщини. Ч.1 ст.1270 згаданого кодексу визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, визначено ч.2 ст.1220 ЦК України. [PERSON] , [INFO] , на день смерті ( [INFO] ) була зареєстрована та проживала у [ADDRESS] ; разом нею були зареєстровані: син [PERSON] , [INFO] , невістка [PERSON] , [INFO] , внучка [PERSON] , [INFO] , правнучка [PERSON] , [INFO] , що стверджується довідкою № 21-45, виданою 20.02.2023 Тишківським старостинським округом Городенківської міської ради на підставі по господарської книги № 6 за 2016-2023 роки, особовий рахунок № [NUMBER] . Родинні відносини між відповідачем-позивачем [PERSON] , [INFO] , та спадкодавцем [PERSON] , як сином та матір`ю, підтверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 17 травня 1966 р., запис за № 17 від 17 травня 1966 р. в книзі записів актів громадянського стану про народження. Відповідач-позивач [PERSON] , [INFO] , та відповідачка-позивачка [PERSON] , [INFO] , є подружжям, про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 14 травня 1988 р. Тишківською сільською радою Городенківського району Івано-Франківської області, актовий запис № 3 від 14 травня 1988 р. Позивачка-відповідачка [PERSON] , [INFO] , є дочкою відповідачів-позивачів [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 10 січня 1990 р. Тишківською сільською радою Городенківського району Івано-Франківської області, запис за № 1 від 10 січня 1990 р. в книзі реєстрації актів про народження. Співвідповідач [PERSON] , [INFO] , є сином відповідачів-позивачів [PERSON] та [PERSON] , що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 16 травня 1991 р. Тишківською сільською радою Городенківського району Івано-Франківської області, запис за № 8 від 16 травня 1991 р. в книзі реєстрації актів про народження. Наведене свідчить, що позивачка-відповідачка [PERSON] та співвідповідач [PERSON] є онуками спадкодавця [PERSON] . Із копії спадкової справи № 477/2021, наданої суду Городенківською державною нотаріальною конторою, вбачається, що відповідач-позивач [PERSON] , будучи спадкоємцем за заповітом, до спливу шести місяців з часу відкриття спадщини (28.12.2021) подав нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини та від видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , що не суперечить вимогам ч.1 ст.1273 ЦК України, відповідно до якої спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Отже, відповідно до ч.2 ст.1223 ЦК України право на спадкування на все належне спадкодавцю [PERSON] майно одержали позивачка-відповідачка [PERSON] та співвідповідач [PERSON] , як спадкоємці п`ятої черги за законом, оскільки родичів ближчого ступеня споріднення, які б усунули їх від права спадкування та прийняли спадщину, - судом не встановлено. Співвідповідач [PERSON] , будучи спадкоємцем п`ятої черги за законом, до спливу шести місяців з часу відкриття спадщини (28.12.2021) подав нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті баби [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідно до ч.2 ст.1275 ЦК України якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Враховуючи відмову співвідповідача [PERSON] від прийняття спадщини за законом після смерті баби [PERSON] , вимоги ч.2 ст.1275 ЦК України право на спадкування на все спадкове майно [PERSON] одержала позивачка-відповідачка [PERSON] , як спадкоємець п`ятої черги за законом, яка прийняла спадщину після смерті баби [PERSON] , померлої [INFO] , оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та у строк, визначений ч.1 ст.1270 ЦК України, подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини за законом (28.12.2021). Копією Витягу № 67974506 про реєстрацію в Спадковому реєстрі, виданого 28.12.2021 Городенківською районною державною нотаріальною конторою, підтверджується, що до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис про реєстрацію спадкової справи № 68930658 (номер у нотаріуса 477/2021), спадкодавець - [PERSON] , дата смерті: [INFO] . До складу спадщини спадкодавця [PERSON] входить 1/4 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - Городенківського) району Івано-Франківської області, що належала їй як члену колишнього колгоспного двору. Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з вимогами ч.1 ст. 1297 згаданого Кодексу спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Підставою звернення позивачки до суду стало те, що постановою державного нотаріуса Городенківської державної нотаріальної контори Івано-Франківської області № 165/02-31 від 18 лютого 2023 р. про відмову у вчиненні нотаріальної дії їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті баби [PERSON] , померлої [INFO] , на житловий будинок [ADDRESS] , з посиланням на те, що вищезгадане господарство, головою якого була [PERSON] , відносилось до колгоспного двору, кожному з членів колгоспного двору, які проживали станом на 15 квітня 1991 року, належить відповідна частка житлового будинку, проте частки в спадковому господарстві між членами бувшого колгоспного двору не визначені. З копії технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , виготовленого 30.11.2022, вбачається, що житловий будинок споруджено в 1968 р., господарські будівлі та споруди - в 1968, 1970, 1990 роках. Ринкова вартість даного житлового будинку з надвірними спорудами станом на 20.02.2023 становить 152200 грн, що стверджується копією звіту про вартість майна, складеного ЕТ-ВО «Придністров`я». За вищезгаданим господарством закріплено земельну ділянку для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,15 га, що стверджується довідкою № 21-45, виданою 20.02.2023 Тишківським старостинським округом Городенківської міської ради. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 330602647, сформованої 28.04.2023, вбачається, що відомості про право власності на житловий будинок [ADDRESS] відсутні. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Таким чином, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи в який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Тобто, за вказаною нормою права вимога про визнання права власності може бути пред`явлена лише власником спірного майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Досліджені судом докази підтверджують, що [PERSON] , як голові колгоспного двору, 25.10.1989 був виданий документ, що посвідчував її право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Однак, даний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами належав їй, її сину - відповідачу-позивачу [PERSON] , невістці - відповідачці-позивачці [PERSON] та онучці - позивачці-відповідачці [PERSON] на праві спільної сумісної власності в рівних частках по 1/4 кожному, як членам колишнього колгоспного двору. Позивачка-відповідачка [PERSON] , як спадкоємець п`ятої черги за законом, успадкувала після смерті баби [PERSON] 1/4 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , однак, через те, що спадковий житловий будинок відносився до колгоспного двору і частка померлої у ньому не визначена, немає можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на дану частку нерухомого майна. Крім того, [PERSON] належить 1/4 частки у даному житловому будинку, як члену колишнього колгоспного двору, що разом становить 2/4 (1/2) частки. Також судом встановлено, що відповідачі-позивачі [PERSON] , [PERSON] правомірно набули право власності кожен на 1/4 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , як члени колишнього колгоспного двору, оскільки не вчиняли дій, що можуть свідчити про їх відмову від права власності у порядку ст. 347 ЦК України. Виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінивши зібрані у справі докази, суд не знаходить підстав для визнання за позивачкою-відповідачкою [PERSON] права власності на спадковий житловий будинок в цілому та приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] за первісним позовом та повного задоволення позовних вимог [PERSON] , [PERSON] за зустрічним позовом з підстав та в обсязі, наведеному в мотивувальній частині рішення. На підставі ст.ст. 120, 121,123, 563 ЦК УРСР (1963 р.), ст.ст. 316, 317, 325, 328, 1216, 1217, 1220, 1222, 1223, 1233, 1258-1265, 1267-1270, 1273, 1275, 1296-1297 ЦК України (2003 р.),

Outcome: partial