Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-24 00:00:00

16.02.2023 представник позивача [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, відповідно до змісту якої просить стягнути з [PERSON] заборгованість за спожиті послуги централізованого опалення в сумі 8507,56 грн. та витрати на оплату судового збору в сумі 2684,00 грн. В обґрунтування вимог представник позивача зазначила, що квартира [ADDRESS] , в якій влаштована індивідуальна (автономна) система опалення, забезпечується послугами централізованого опалення місць загального користування житлового будинку, які надає КП «Житомиртеплокомуенерго» Житомирської міської ради, споживачем якого, відповідно до довідки про склад сім`ї від 08.02.2023, є [PERSON] . Відповідно до довідки про склад сім`ї від 08.02.2023, у квартирі [ADDRESS] , уповноважений власник/квартиронаймач, якої є [PERSON] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . На вказану квартиру у КП «Житомитеплокомуненерго» Житомирської міської ради відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , у виписці якого зазначено, що з 01.03.2019 року по 01.01.2023 року відповідач не сплачував за надані послуги, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка становить - 8507,56 грн. Ухвалою судді Корольовського районного суду м.Житомира від 03.07.2023 року у даній справі скасовано заочне рішення суду від 01.05.2023 справу призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено судове засідання. Під час судового розгляду справи 25.07.2023 відповідач вказав, що він є власником квартири [ADDRESS] , в якій влаштована індивідуальна (автономна) система опалення. В місцях загального користування не має труб, дах також не опалюється, підвалом він не користується, а тому він не має за що платити, бо ніяких послуг фактично не надається. Він поставив індивідуальне опалення, щоб мати тепло у своїй квартирі, проте щомісячно надходять нарахування за неіснуючі послуги. Просив відмовити в позові. Представник відповідача також заперечує проти задоволення позову. Просить застосувати строк позовної давності щодо нарахувань за 2019 рік, вважає, що за цей період представник позивача втратив право на стягнення оскільки звернувся до суду лише в 2023 році. У разі якщо суд визнає, що строк лавності не пропущено просив відмовити в задоволенні позову через фактичне ненадання цих послуг. Представник позивача заперечувала проти того, що строк позовної давності за 2019 рік сплив, оскільки він переривався на її думку з підстав видачі судового наказу , та відраховується з строком в 3 роки з дня постановлення ухвали про скасування судового наказу. Крім того він не сплив в силу дії карантину, оскільки ЦК України передбачено що він продовжився на строк дії карантину. Представник відповідача, щодо продовження строків позовної давності на період карантину вказав, що такі зміни не вносися до законодавства. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено обставини справи та відповідно них визначено правовідносини між сторонами. [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.22) , на його ім`я відкрито особовий рахунок № [NUMBER] (а.с.8) Квартира [ADDRESS] обладнанна індивідуальним газовим опаленням, що не заперечується сторонами Відповідно до розрахунків КП "Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради з 01.03.2019 по 01.01.2023 [PERSON] на ім`я якого відкрито особовий рахунок № [NUMBER] не сплатив за послуги централізованого опалення місць загального користування - 8507,56 грн (а.с.6-7). Згідно рішень Житомирської міської ради від 08.12.2016 № 7 та від 07.02.2018 №91 погоджено КП "Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради нарахування плати за опалення місць загального користування та затверджено коефіцієнти нормативних витрат теплової енергії на опалення місць загального користування в будинках, зокрема за адресою: [ADDRESS] встановлено коефіцієнт- 17,64 % (а.с11-12) Розрахунки кількості теплоти спожитої на опалення місць загального користування в будинку [ADDRESS] розроблені ТОВ І.КОММ ЕНЕРДЖИ" в 2017 році на підставі листа директора КП "АРЕЖП №13" від 26.07.2017 ( з урахуванням того що: трубопровід знаходиться у підвальному приміщенні (6 труб різного диаметру), площа сходових клітин - 498,0 м2, а об`єм будівлі 17585 м2,). Відповідно до п.2.3. цього проекту розраховано, що коефіцієнт 17,64 % складається сумарно з двох величин: частки нормативної втрати тепла для опалення МЗК сходових клітин, - 13,09 % та трубопроводів, прокладених в підвалі - 4,55 %. Листом №3869/6 від 26.11.2019 відповідача повідомлено про те, що на співвласника (власника) будинку покладається обов`язок відновити чи встановити опалювальні прилади в містах загального користування. Та що відсутні підстави для перегляду нарахувань за опалення місць загального користування, оскільки середня температура в підїздах житлового будинку за адресою: [ADDRESS] відповідає санітарним нормам та нарахована відповідно до затвердженого коефіцієнту -17,64% (а.с.47) Згідно Актів № 176 від 19.12.2019, №20 від 05.02.2021, б/н від 11.01.2022, №5 від 17.01.2023 відсутні прилади опалення в ІІ під`їзді за адресою: [ADDRESS] (а.с.(48-51) 10.12.2021 ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира у справі №296/7997/21 скасовано судовий наказ від 11.11.2021 про стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості за послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку в сумі 3454,56 грн на підставі того, що між сторонами існує спір (а.с.52) Таким чином між сторонами існує спір з приводу оплати за послуги з централізованого опалення місць загального користування.Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються законами України «Про теплопостачання», «;Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила), Методикою розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення, затвердженої наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359, якою встановлено порядок визначення витрат теплової енергії на опалення місць загального користування у багатоквартирних житлових будинках для встановлення розміру плати за неї споживачами (втратила чинність 25 січня 2019 року) та Методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2018 року № 315, якою встановлено порядок визначення обсягів спожитої у будівлі теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень, які є самостійними об`єктами нерухомого майна, опалення місць загального користування. Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Тлумачення частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності), пов`язується з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Відповідно до частини першої статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Тлумачення як положень частини першої статті 714, так і інших норм глави 54 ЦК дозволяє стверджувати, що по своїй суті договір, на підставі якого відбувається постачання теплової енергії споживачу, є видом договору купівлі-продажу. Такий же висновок можливо зробити й при тлумаченні норм, закріплених в Законі України «Про теплопостачання» (в редакції, чинній на час виникнення боргу). У тексті Закону України «Про теплопостачання» (в редакції, чинній на час виникнення боргу) неодноразово вживається словосполучення «договір купівлі-продажу» (зокрема: стаття 1, частина четверта статті 19, частина перша статті 25, пункти 6, 7, 8 частини першої статті 31). Згідно з пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» до затвердження центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг співвласники багатоквартирного будинку або іншої будівлі, де налічуються два або більше споживачів, можуть визначити свій порядок розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг відповідно до положень статті 10 цього Закону, а також прийняти рішення про незастосування положень частини п`ятої статті 10 цього Закону при розрахунках за житлово-комунальні послуги у відповідному будинку, будівлі. Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 529/613/17-ц (провадження № 61-1716сво17). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Положеннями частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Відповідно до статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно зі статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Таким чином, незважаючи на укладення чи не укладення споживачем договору на теплопостачання місць загального користування, за умови отримання ним відповідних послуг, він несе обов`язок щодо оплати отриманої теплової енергії. Пунктом 18 Правил визначено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Внутрішньобудинкові мережі централізованого опалення належать до інженерного (технічного) обладнання житлового будинку та є його невід`ємною частиною. Згідно з пунктом 28 Правил споживачі, які відмовились від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, оплачують послуги з централізованого опалення МЗК будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359 затверджена Методика розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення, якою встановлений порядок визначення витрат теплової енергії на опалення місць загального користування у багатоквартирних житлових будинках для встановлення розміру плати за неї споживачами (пункт 1.2. Методики). Згідно з пунктом 2.1.4 Методики загальна кількість теплової енергії на опалення місць загального користування складається з двох показників, які підсумовуються між собою, а саме: з кількості теплової енергії на опалення кожного окремого приміщення місць загального користування та утрат теплової енергії розподільчими трубопроводами опалення будинку, прокладеними у підвалі або на горищі. При ненаданні послуги з опалення місць загального користування залишається друга частина формули, згідно якої здійснюється нарахування за втрати теплової енергії розподільчими трубопроводами опалення будинку, прокладеними в підвалі або на горищі. Тобто, якщо один з показників дорівнює нулю, то нарахована платня складається з другого показника. З 25 січня 2019 року почала діяти Методика розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затверджена наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2018 року № 315, якою встановлено порядок визначення та розподілу між споживачами обсягу спожитої у будівлі теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень. Визначення обсягу теплової енергії, витраченої на опалення МЗК та допоміжних приміщень (QМЗК), здійснюється відповідно до розділу III цієї Методики. Розподіл цього обсягу здійснюється серед споживачів за категоріями приміщень згідно з додатком 1 до цієї Методики пропорційно до їх загальних/опалюваних площ/об`ємів. Як передбачено шостим розділом «Посібника та доповнення до Норм та вказівок по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні» КТМ 204 Україна 244-94, затвердженим Наказом Держбуду України від 30 лютого 2001 року №82, втрати теплової енергії на ділянці мережі від межі розподілу до місця установки опалювальних приладів відноситься до втрат абонента (споживача). Тому співвласники квартир повинні брати участь у витратах на утримання будинку пропорційно займаній площі житла, а відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання не є підставою для звільнення мешканців від такої участі. Судом встановлено, що [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.22) його квартира обладнанна індивідуальним газовим опаленням, на його ім`я відкрито особовий рахунок № [NUMBER] (а.с.8) З 01.03.2019 по 01.01.2023 [PERSON] жодного разу не сплачував за послуги централізованого опалення місць загального користування в зв`язку з чим має заборгованність за вказані послуги в сумі - 8507,56 грн (а.с6-7). Доказів, які б підтверджували факт недотримання нормативної температури повітря на сходових клітинах під`їзду де розташована квартира [ADDRESS] з 01.03.2019 по 01.01.2023, що могло бути підставою для перерахунку розміру плати за надання послуг з централізованого опалення місць загального користування суду не надано. Розрахунки кількості теплоти спожитої на опалення місць загального користування в будинку [ADDRESS] встановлені згідно рішень Житомирської міської ради від 08.12.2016 № 7 та від 07.02.2018 №91 погоджено КП "Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради нарахування плати за опалення місць загального користування та затверджено коефіцієнти нормативних витрат теплової енергії на опалення місць загального користування в будинках, зокрема за адресою: [ADDRESS] встановлено коефіцієнт- 17,64 % (а.с11-12) Розрахунки кількості теплоти спожитої на опалення місць загального користування в будинку [ADDRESS] розроблені ТОВ І.КОММ ЕНЕРДЖИ" в 2017 році на підставі листа директора КП "АРЕЖП №13" від 26.07.2017 ( з урахуванням того що: трубопровід знаходиться у підвальному приміщенні (6 труб різного диаметру), площа сходових клітин - 498,0 м2, а об`єм будівлі 17585 м2,). Відповідно до п.2.3. цього проекту розраховано, що коефіцієнт 17,64 % складається сумарно з двох величин: частки нормативної втрати тепла для опалення МЗК сходових клітин, - 13,09 % та трубопроводів, прокладених в підвалі - 4,55 %. Разом з тим, суд звертає увагу відповідача, що відповідно до п.9 Правил надання послуг з управління багатквартирним будинком та Типового договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, затверджених постановою КМУ №712 від 05.09.32018 послуга з управління включає утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно- технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем, утримання ліфтів, тощо. Крім того, аб.7 п.41 Правил передбачено, що співвласник будинку зобов`язаний забезпечити своєчасну підготовку об`єктів, що перебувають у його власності, до експлуатації в осінньо-зимовий період. Отже позовні вимоги представника позивача суд вважає обгрунтованими. Щодо застосування строку позовної давності про який клопоче представник відповідача. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Згідно ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України). Суд відхиляє доводи представника позивача, що строк позовної давності переривася у зв`язку з видачею судового наказу, оскільки звернення із заявою про видачу судового наказу не перериває строк позовної давності за заявленою вимогою; переривання строку відбувається лише при поданні позову з цією вимогою (ВП ВС у справі № 712/8916/17 від 7 липня 2020 р). Суд також відхиляє доводи представника відповідача щодо того, що строк позовної давності не продовжувався на період дії карантину, та погоджується з доводами представника позивача , що він станом на 16.02.2023 не сплив, при цьому, суд виходить з наступного. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22). Позов пре`явлено до суду 16.02.2023 року про що свідчить штамп вхідної кореспонденції суду (а.с.1) за позовними вимогами період стягнення - з 01.03.2019 по 01.01.2023 Оскільки загальний строк позовної давності - 3 роки, то відповідно то він би мав сплити 01.03.2022 року проте він не сплив станом на 16.02.2023 (день подачі позову) оскільки, продовжився в силу дії п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України оскільки діяв карантин. Оскільки строк позовної давності застосуванню не підлягає, суд вважає, що позов є таким, що підлягає до задоволення, оскільки представником позивача доведено правомірність вимог позову, а відповідачем їх не спростовано. Щодо судових витрат. Згідно з п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно матеріалів справи позивачем сплачено 2684,00 грн судового збору, зокрема 03.08.2021 - 208,90 грн за платіжним дорученням № 17896, 26.06.2020- 18,10 грн за платіжною інструкцією № 13943 та 13.02.2023 - 2457,00 грн за платіжною інструкцією № 25372 Згідно вимог пункту 1 частини 2 статті 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір 2684,00 грн судового збору

Outcome: approved