Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-02 00:00:00

У березні 2023 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Державного підприємства «СЕТАМ» про поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, відповідно до вимог якої позивач із урахування про відмову від частини позовних вимог, просив стягнути з Державному Підприємстві «СЕТАМ» на користь [PERSON] суму у розмірі 125 980 грн., в якому компенсації за причинену моральну шкоду, що дорівнює розміру десяти середньомісячних окладів, після сплати всіх податків та зборів. У позовній заяві зазначено, що починаючи з травня 2022 року та до кінця 2022 року, а потім і в січні - лютому 2023 року, з боку безпосереднього керівника, заступника генерального директора з фінансових питань ДП «СЕТАМ» Козоріз Ольги Андріївни почали надходити спочатку наполегливі, а потім і примусові пропозиції піти у відпустку за власний рахунок. 27 січня 2023 року позивач повідомив, що відмовляється йти у відпустку за власний рахунок, після чого з боку керівництва ДП «СЕТАМ» почалися спроби примусити його виконувати обов`язки, які не є обов`язками за його посадою та є суттєвими змінами істотних умов праці. 09 лютого 2023 року між позивачем та генеральним директором ДП «СЕТАМ» Мамро Олександром Олександровичем відбулася телефонна розмова, в результаті якої було досягнуто домовленість, що позивач звільняється з ДП «СЕТАМ» за угодою сторін з виплатою компенсації. 13 лютого 2023 року в присутності начальника відділу кадрів ДП «СЕТАМ» Зінченко В`ячеслава Валентиновича позивачем була написана заява про звільнення за угодою сторін з 28 лютого 2023 року при умові виплати компенсації у розмірі 10 середньомісячних окладів. Після чого, його заява була передана на візування та узгодження до заступника генерального директора з фінансових питань ДП «СЕТАМ» Козоріз Ольги Андріївни. З 13 по 28 лютого 2023 року позивач продовжував виконувати свої посадові обов`язки та про узгодження або заперечення в узгодженні його заяви проінформовано не було. 28 лютого 2023 року позивач з`явився до відділу кадрів ДП «СЕТАМ», де його було ознайомлено з наказом про припинення трудового договору №23-к від 22 лютого 2023 року, та видано трудову книжку, протягом дня він отримав кошти на свою банківську карту, але лише за відпрацьований час у лютому 2023 року та за невикористану відпустку. 1 березня 2023 року, з електронної адреси заступника генерального директора з фінансових питань ДП «СЕТАМ» [PERSON] ( [INFO] ) позивач отримав два файли: довідка про доходи за 2022 рік та за 2023 рік. В обґрунтування позовної заяви в частині стягнення моральної шкоди, позивачем вказано, що попередньо домовившись зі ним про умови звільнення за угодою сторін з виплатою компенсації та ігноруючи умови викладені в заяві про звільнення за угодою сторін, керівництво ДП «СЕТАМ» ввело позивача в оману та завдало моральної шкоди, позивач вказує також, що він є батько багатодітної родини, має трьох неповнолітніх дітей (11, 10 та 6 років), його дружина не працює та з січня 2023 року вже не отримує допомогу за наглядом за дитиною і на цей час єдиним сімейним доходом була його заробітна платня. Примушення до звільнення та до відпустки за власний рахунок, омана з боку керівництва ДП «СЕТАМ» щодо виплати компенсації та втрата роботи нанесла для йому та його родині важкого психологічного, морального та фінансового удару, а також при примусу до відпустки за власний рахунок або мотивуванні причин при звільненні на нього здійснювався психологічний тиск, моральне знущання та відверте знехтування його прав, прописаних в КЗпП України. А тому позивач вважає, що йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі компенсації, вказаної в заяві про звільнення за згодою сторін від 13 лютого 2023 року, а саме десяти середньомісячних окладів, які він отримував на руки після сплати всіх податків та зборів - 125 980 грн. У зв`язку із наведеним позивач просив позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27.03.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом, розгляд цивільної справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 24.04.2023 року до суду надійшов відзив відповідача у якому він просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У відзиві викладено обставини щодо звільнення, а також заперечення, що ДП «СЕТАМ» було порушення норми трудового законодавства при звільненні позивача із урахування того, що його було звільнення за власноруч написаною завою на звільнення. 01.05.2023 року до суду надійшли пояснення третьої особи [PERSON] , які були повернуті, оскільки до участі у справі не залучено третіх осіб. 19.05.2023 року до суду надійшли додаткові пояснення відповідача ДП «СЕТАМ» в яких зокрема викладено заперечення щодо стягнення моральної шкоди. 03.07.2023 до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог, яку в частині збільшення розміру позовних вимоги в судовому засіданні відмовлено в прийнятті, так як вказана заява подана з порушення п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03.08.2023 заяву позивача про відмову від частини позовних вимог задоволено і закрито провадження у справі за позовом в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору №23-к від 22.02.2023; поновлення позивача на роботі на посаді начальника відділу господарського та транспортного забезпечення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивач в судовому засіданні підтримав позовну заяву в частині стягнення моральної шкоди та просив її задовольнити. Відповідач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про місце, дату та час судового засідання повідомлявся належним чином. До суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності сторони відповідача та просив відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Як встановлено судом, наказом Державного підприємства «Сетам» №23 від 22 лютого 2023 року про припинення трудового договору звільнено 28 лютого 2023 року [PERSON] начальника відділу господарського та транспортного забезпечення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін на підставі заяви [PERSON] від 13.02.2023. Вказано, що відділу бухгалтерського обліку виплатити [PERSON] грошову компенсацію за частину невикористаної щорічної основної відпустки за робочий період з 30.10.2019 по 28.02.2023 у кількості 70 календарних днів відповідно до Закону України «Про відпустки». З матеріалів справи вбачається та не заперечувалось сторонами, що позивач 13.02.2023 року написав заяву у якій просив звільнити його за угодою сторін 28 лютого 2023 року при умові виплати компенсації у розмірі десяти середньомісячних окладів. Окрім того, у позовній заяві позивач вказує, що 28 лютого 2023 року він отримав кошти на свою банківську карту за відпрацьований час у лютому 2023 року та за невикористану відпустку, тобто з ним провели розрахунки при звільненні, однак грошову компенсацію в розмірі десяти середньомісячних окладів не виплатили. Позивачем в обґрунтування стягнення моральної шкоди вказано, що примушення до звільнення та до відпустки за власний рахунок, омана з боку керівництва ДП «СЕТАМ» щодо виплати компенсації та втрата роботи нанесла для йому та його родини важкого психологічного, морального та фінансового удару, а також при примусу до відпустки за власний рахунок або мотивуванні причин при звільненні на нього здійснювався психологічний тиск, моральне знущання та відверте знехтування його прав, прописаних в КЗпП України. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Питання компенсації моральної шкоди особі незалежно від того, в якій сфері життя чи діяльності, правовідносин вони виникають регулюються цивільним законодавством. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду у своїй постанові від 01 березня 2021 у справі 180/1735/16-ц зазначила, що тлумачення положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). У постанові від 5 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 Об`єднана палата КЦС зазначила, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Також у цій постанові ОП КЦС зазначила, що відбувається такий розподіл тягаря доказування: а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. В даному випадку слід зазначити, що заява позивача про своє звільнення містить підставу звільнення - угоду сторін та дату звільнення 28.02.2023. При цьому, позивач не вчинював дії, направлені відкликання вказаної заяви або анулювання домовленості щодо причн і дати звільнення. Суд зазначає, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що його заява про звільнення подана внаслідок вчинення на нього тиску з боку відповідача, що відбулось порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті, оскільки позивачем не надано до суду доказів спричинення йому моральної шкоди, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову повністю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed