Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-26 00:00:00

Керівник Здолбунівської окружної прокуратури звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області вказуючи, що відповідач - [PERSON] є громадянином російської федерації, який, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом №600 виданого 18 липня 2013 року, набув право власності на земельну ділянку із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, площею 0,3186 га., кадастровий номер 5623088800:03:009:0153, яка розташована в с. Щекичин Рівненського району Рівненської області. На підставі вказаного свідоцтва за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване право власності на зазначену земельну ділянку. Перебування у приватній власності відповідача зазначеної земельної ділянки суперечить Конституції України та Земельному кодексу України, оскільки, землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. У разі невиконання цієї вимоги настають наслідки, передбачені ч.ч. 2, 4 ст.145 ЗК України, а саме, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Таким чином, [PERSON] , будучи іноземним громадянином, у липні 2013 року набув право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення та упродовж року добровільно її не відчужив, кінцевий строк сплив 18 липня 2014 року, у зв`язку з чим, право власності на земельну ділянку підлягає припиненню шляхом її конфіскації за рішенням суду. Прокурор Корецького відділу Здолбунівської окружної прокуратури Онисюк А.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задоволити в повному обсязі. Від представника Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області до суду надійшло клопотання, в якому просить справу розглянути без їх участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задоволити. Відповідач в судові засідання жодного разу не з`явився, хоча про дату, час і місце проведення судових засідань повідомлявся належним чином відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, у тому числі шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті «Судова влада України». Від представника відповідача, адвоката Геруса Б.І. 01 травня та 07 червня 2023 року до суду надійшли клопотання щодо відкладення розгляду справи у зв`язку із тим, що відповідач виявив бажання особисто приймати участь у розгляді справи, однак, перебуває в Італії на лікуванні. В судові засідання призначені на 26 червня та 10 липня 2023 року та на сьогоднішнє судове засідання, представник відповідача також не з`явився, клопотань про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибуття з поважних причин на адресу суду не надходило. Сільський голова Великомежиріцької сільської ради до суду подав клопотання щодо розгляду справи без участі їхнього представника. Виконуючи вимоги ст. 280 ЦПК України та враховуючи те, що відповідач в судові засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дати, час і місце проведення судових засідань, відзиву не подав, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення прокурора, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Згідно відповіді УДМС України в Рівненській області на запит керівника Здолбунівської окружної прокуратури № 54/2-1091ВИХ-22 від 21 грудня 2022 року, [PERSON] , [INFO] , є громадянином російської федерації, [INFO] документований посвідкою на постійне проживання [NUMBER] , паспорт громадянина рф № [NUMBER] , виданий 05 серпня 2003 року, орган видачі - Пить-Ях, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 600 (спадкова справа № 44/2012) виданого 18 липня 2013 року, [PERSON] набув право власності на земельну ділянку площею 0,3186 га., кадастровий номер: 5623088800:03:009:0153, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Щекичин Корецького району Рівненської області. Згідно ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації таких прав. На підставі вказаного свідоцтва за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване право власності на зазначену земельну ділянку, про що свідчить інформаційна довідка № 323832209 від 23 лютого 2023 року. У відповідності до інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а саме, земельної ділянки, кадастровий номер: 5623088800:03:009:0153, яка знаходиться за адресою: с. Щекичин Корецького району Рівненської області - відомості відсутні. Таким чином, [PERSON] , будучи іноземним громадянином, у липні 2013 року, в порядку спадкування після смерті [INFO] його батька - [PERSON] , набув право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення та в порушення вимог національного законодавства, протягом року добровільно її не відчужив (кінцевий строк сплив 18 липня 2014 року). Так, відповідно до ст.1 ЗК України, земля в Україні є національним багатством і перебуває під особливою охороною закону. Згідно норм ст. 19 ЗК України, землі сільськогосподарського призначення віднесено до категорії особливо цінних. Положення статтей 13, 14 Конституції України визначають, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Суб`єктами права приватної власності на землю згідно зі статтею 80 ЗК України визначено громадян України та юридичних осіб. Проте, з урахуванням змісту частини другої статті 81 та інших норм ЗК України, суб`єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства. У відповідності до ч. 5 ст. 22 ЗК України визначено, що землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Частиною 4 ст. 81 ЗК України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Право власності на земельну ділянку відповідач набув з 18 липня 2013 року після державної реєстрації речового права на нерухоме майно, однак, в подальшому й по даний час земельні ділянки ним самостійно не відчужено, чим безпідставно порушено річний строк, установлений ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України. Згідно пункту "е" ч. 1 ст. 140 ЗК України, однією з підстав примусового припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Примусове припинення прав на земельну ділянку, у відповідності до п. "в" ч. 1 ст. 143 ЗК України, здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки. Відповідно до ч. 2 ст. 145 ЗК України, у разі, якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Пунктом 10 ч. 1 ст. 346 ЦК України визначено конфіскацію, як одну з підстав припинення права власності. Частиною 5 ст.41 Конституції України визначено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-92цс13) зазначено, що основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», від 11 березня 2003 року «Новоселецький проти України», від 1 червня 2006 року «Федоренко проти України»), Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 38, ч. 1 ст. 39 Закону України «Про міжнародне приватне право», право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно, виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться. У відповідності до ч. 4 ст. 145 ЗК України, конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. Статтею 153 ЗК України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. У випадках передбачених цим Кодексом та іншими законами України, допускається викуп земельної ділянки. При цьому, власникові земельної ділянки відшкодовується її вартість. Таким чином, враховуючи вищевказане та те, що відповідач, будучи іноземним громадянином, упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства не відчужив її, є підстави для її конфіскації у власність держави, а тому, позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати (судовий збір). На підставі вищезазначеного та

Outcome: approved