Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-01 00:00:00

в лютому 2023 року позивач [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва із вказаним позовом в якому просила: визнати недійсним з моменту його вчинення договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений 06.12.2019 року та укладений між [PERSON] та [PERSON] , скасувавши його державну реєстрацію; визнати недійсним з моменту його вчинення договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений 06.12.2019 року та укладений між [PERSON] та [PERSON] , скасувавши його реєстрацію; визнати недійсним з моменту його вчинення договір іпотеки квартири за [ADDRESS] , посвідчений 27.02.2020 року між [PERSON] та [PERSON] , скасувавши його державну реєстрацію. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 07.03.2019 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого останній отримав у борг 85 500 доларів США який зобов`язався повернути в строк до 31.12.2019 року. 12.08.2019 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого останній отримав у борг 15 000 доларів США та зобов`язався його повернути в строк до 31.09.2019 року. У встановлений строк [PERSON] взяті на себе боргові зобов`язання не виконав, але в період з 2020 по 2021 рік частково повернув борг у розмірі 6 000 доларів США. [PERSON] на неодноразові звернення щодо повернення боргу повідомляв про відсутність у нього коштів, при цьому обіцяв у будь-якому випадку їх повернути, на крайній випадок переоформити на неї належне йому нерухоме майно в якості погашення боргу. У позові [PERSON] також зазначила, що станом на 23.11.2022 року залишок боргу [PERSON] становив 92 500 доларів США, що стало підставою для звернення до суду з позовом про стягнення коштів. Позивачу стало відомо, що [PERSON] 06.12.2019 року відчужив шляхом дарування на користь свого сина [PERSON] належну йому квартиру [ADDRESS] , а його дружина [PERSON] 06.12.2019 року відчужила квартиру [ADDRESS] , яка була набута в період шлюбу, шляхом дарування на користь своєї матері [PERSON] . Після отримання квартири у дар, [PERSON] було передано квартиру [ADDRESS] , в іпотеку своєму дядькові - [PERSON] . Позивач вважає, що договори дарування, а також іпотечний договір були укладені без мети настання правових наслідків, а саме з метою приховання майна [PERSON] , направлені на виведення такого майна з-під звернення стягнення за невиконаними зобов`язаннями, а тому підлягають визнанню недійсними на підставі ст. 234 ЦК України. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 09.02.2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, встановлено процесуальний строк для подання заяв по суті справи. 20.03.2023 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач, заперечуючи проти позову, зазначив, що договір дарування був направлений тільки на передачу дарунку від батька до сина з метою створити сину кращі умови життя і не мав на меті завдання шкоди будь-якій особі, а відтак не може бути визнаний фіктивним або фраудаторним і як наслідок недійсним. З приводу укладеного договору іпотеки відповідач у відзиві зазначив, що він з 2019 року мав заборгованість за кредитними договорами. З метою виконання своїх зобов`язань за цими договорами та за домовленістю його матері [PERSON] з рідним братом [PERSON] , 27.02.2020 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики. У зв`язку з відсутністю впевненості у тому, що він виконає всі взяті на себе зобов`язання за договором позики між ним та [PERSON] 27.02.2020 року було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS] . На момент подачі відзиву договірні зобов`язання з повернення взятих у борг коштів не виконано, а відтак підстави для реєстрації припинення іпотеки відсутні. 30.03.2023 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач зазначив, що твердження позивача з приводу фіктивності оскаржуваного договору іпотеки ґрунтуються лише на здогадках та припущеннях. Вказав на те, що оскаржуваний договір іпотеки був направлений тільки на настання реальних наслідків та у повній мірі виконує своє призначення, передбачене чинним законодавством України, тобто забезпечити виконання зобов`язань з повернення взятих [PERSON] у борг коштів. Вважає, що визнання договору іпотеки недійсним з моменту вчинення та скасування його державної реєстрації матиме своїм наслідком позбавлення його можливості, у разі невиконання [PERSON] своїх зобов`язань, повернення боргових грошових котів. У зв`язку з чим просив відмовити в задоволенні позову. 30.03.2023 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідачка, заперечуючи проти позову, зазначила, що договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений між нею та [PERSON] , було укладено з метою покращення її умов проживання, зокрема її самостійного проживання у похилому віці. Вважає, що жодні права позивача у зв`язку з укладанням даним договором не порушені. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24.04.2023 року закрито підготовче провадження у вказаній справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. 25.04.2023 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач просить відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що оскаржувані договори дарування не можуть бути фіктивними або фраудаторними, а відтак і недійсними, оскільки направлені на настання реальних наслідків та не мали на меті завдання шкоди будь-якій особі. Також у позові відповідач зазначив, що метою дарування квартир було покращення умов життя вказаних вище обдаровуваних та розподіл майна подружжя. [PERSON] досить довгий час проживала разом із сином [PERSON] в одному будинку за адресою: [ADDRESS] і таке сумісне проживання приносило дискомфорт двом особам. На момент укладання договору дарування квартири [ADDRESS] , [PERSON] був одружений і для нормального проживання сім`ї необхідне окреме житло. Наразі [PERSON] та [PERSON] разом з дружиною проживають у подарованому житлі та не мають іншого житла для проживання. Крім того, [PERSON] після розлучення мала намір переїхати на постійне місце проживання до США у 2020 році, що в повній мірі здійснено у 2021 році. У зв`язку з переїздом до іншої країни у останньої відпала необхідність мати у власності нерухоме майно на території України з метою забезпечення своїх потреб у житлі. Як зазначив у відзиві відповідач, 21.01.2020 року шлюб між ним та [PERSON] було розірвано за взаємною згодою, а у 2022 році він також переїхав до США. Про наявність будь-яких боргових зобов`язань він своїй дружині [PERSON] не розповідав, а тому знати про них вона не могла, а кошти, отримані ним у борг, були витрачені на особисті потреби без врахування потреб сім`ї. На момент укладання оскаржуваних договорів дарування жодних вимог про повернення коштів від [PERSON] не надходило, а на подароване майно не було накладено жодних обтяжень. Тобто, нерухоме майно було відчужене до пред`явлення будь-яких вимог стосовно повернення грошових коштів від позивача та до пред`явлення нею позову. Вважає, що позивач ніяким чином не конкретизує як саме були порушені її права у зв`язку з укладеними договорами дарування. Натомість, як зазначив відповідач у відзиві, на території США він отримав дозвіл на працевлаштування і за 2022 рік ним отримано дохід у розмірі 22 234 доларів США. Крім того, він є єдиним учасником та власником частки в статутному капіталі у розмірі 100 % діючого ТОВ «Макан» та зареєстрований як фізична особа-підприємець, та відповідно до відомостей з веб-порталу Державної служби України з безпеки на транспорті має дві ліцензії на автомобілі з державними номерами [NUMBER] , [NUMBER] , дозволені види робіт: внутрішнє перевезення пасажирів на таксі; внутрішнє перевезення пасажирів легковими автомобілями на замовлення; міжнародні перевезення пасажирів легковими автомобілями на замовлення; міжнародні перевезення небезпечних вантажів та небезпечних відходів вантажними автомобілям. У зв`язку з чим, відповідач стверджує, що у нього є як мінімум три джерела прибутку, які дозволяють йому погасити заборгованість за договорами позики, а посилання позивача на порушення її прав вважає безпідставним. 25.04.2023 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач зазначила, що вона ніяким чином не могла мати наміру на ухилення від сплати заборгованості, оскільки не знала про наявність будь-яких боргових зобов`язань у її колишнього чоловіка. Вважає, що позивачем не надано жодних доказів на спростування цього твердження, а також доказів, що позика отримувалася та витрачалася на потреби сім`ї. Зокрема, зазначила, що за рахунок квартири, що подарована нею своїй матері та за рахунок квартири, що подарована [PERSON] своєму синові не могли бути задоволені вимоги [PERSON] , зважаючи на положення ст. 73 СК України. У зв`язку з чим просила відмовити в задоволенні позовних вимог. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі, представник відповідачів в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Катчик Ю.А. в судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялася в установлений законом порядок, направила до суду заяву про розгляд справи без її участі. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 07.03.2019 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого останній отримав у борг 83 500 доларів США строком до 31.12.2019 року, що підтверджується розпискою від 07.03.2019 року. 12.08.2019 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого останній отримав у борг 15000 доларів США строком до 31.09.2019 року, що підтверджується розпискою від 12.08.2019 року. Оскільки у встановлений договором позики строк [PERSON] взяті на себе зобов`язання не виконав, але в період з 2020 по 2021 року частково повернув позивачу частину боргу в сумі 6 000 доларів США, позивач у січні 2023 року звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики, яка станом на 23.11.2022 року становила в сумі 92 500 доларів США. Виходячи із змісту відзиву на позовну заяву, відповідач [PERSON] не заперечує про наявність заборгованості за договорами позики перед [PERSON] . Також судом встановлено, що 06.12.2019 року між [PERSON] , як дарувальником, та його сином [PERSON] , як обдарованим, було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Катчик Ю.А. За цим договором дарувальник передав безоплатно, а обдарований прийняв у дар квартиру [ADDRESS] . В свою чергу, 27.02.2020 року між [PERSON] , як іпотекодержатель, та [PERSON] , як іпотекодавець, було укладено догові іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Катчик Ю.А.Іпотекою за цим договором забезпечуються всі вимоги іпотекодержателя, що випливають із договору позики грошових коштів між іпотекодержателем (позикодавцем) та іпотекодавцем (позичальником) від 27.02.2020 року, в простій письмовій формі, відповідно до якого іпотекодавець отримав від іпотекодержателя позику у розмірі 1 232 500 грн без відсотків, яку він зобов`язуєтьсяповернути іпотекодержателю у повному обсязі до 27.02.2023 року. Предметом іпотеки, що є забезпеченням викладених у договорі позики зобов`язань іпотекодавця, є квартира [ADDRESS] . Крім того, судом встановлено, що 06.12.2019 року між [PERSON] , як дарувальником, та її матір`ю [PERSON] , як обдарованою, було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Катчик Ю.А., відповідно до якого дарувальник передає безоплатно, а обдарована приймає в дар квартиру [ADDRESS] . Із змісту вищевказаних договорів дарування вбачається, що квартири, які є предметами оскаржуваних договорів дарування, придбані під час перебування у шлюбі [PERSON] з [PERSON] , який розірваний 21.01.2020 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим Шевченківським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 21.01.2020 року. Позивач вважає, що договори дарування, а також іпотечний договір були укладені без мети настання реальних наслідків, а саме з метою приховання майна [PERSON] , направлені на виведення такого майна з-під звернення стягнення за невиконаними зобов`язаннями, що в розумінні ст. 234 ЦК України є фіктивним, а тому підлягають визнанню недійсними. Статтею 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. У ст. 719 ЦК України встановлені вимоги до договору дарування. Так, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Частинами 1, 4 ст. 722 ЦК України передбачено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Тобто, моментом виникнення права власності на нерухомість за договором дарування є момент прийняття дарунку, а саме прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності (або символів речі), а обов`язковою умовою укладання такого договору є його укладення в письмовій формі і нотаріальне посвідчення. Статтею 203 ЦК України передбачено, що: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюється законом. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Отже, позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 рок «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У постанові від 08.03.2023 року у справі № 127/13995/21 Верховний Суд, вирішуючи питання визнання договору дарування недійсним на підставі ст. 234 ЦК України, враховував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Також зазначив, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі договору дарування на користь своєї родини після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»). Водночас, за висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірновиникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може. Верховним Судом також враховано, що зазначення позивачем певної правової норми, наведеної у обґрунтуванні позову, не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися під час вирішення спору, оскільки підставою позову визнаються обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, у цьому випадку - укладення відповідачем договору з метою уникнення виконання зобов`язань за укладеним з позивачем договором позики. Суд, враховуючи зазначену правову позицію Верховного Суду, приходить до висновку, що вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсними договорів дарування встановив що: 1) відповідачі відчужили майно після настання строку виконання зобов`язань за договором позики від 12.08.2019 року та за двадцять п`ять днів до закінчення зобов`язань за договором позики від 07.03.2019 року; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близьких родичів; 4) після відчуження спірного майна у відповідача [PERSON] відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Твердження відповідача [PERSON] , щовін є єдиним учасником та власником частки в статутному капіталі у розмірі 100 % діючого ТОВ «Макан» та зареєстрований як фізична особа-підприємець, та відповідно до відомостей з веб-порталу Державної служби України з безпеки на транспорті має дві ліцензії на автомобілі з державними номерами [NUMBER] , [NUMBER] , з відповідними дозволеними видами робіт (зокрема, внутрішнє та міжнародне перевезення пасажирів), а отже, має джерела прибутку, які дозволяють йому погасити заборгованість за договорами позики, що на його думку є однією з підстав для відмови в позові,суд не приймає до уваги та відноситься критично, оскільки з витягу державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб -підприємців та громадських формувань вбачається, що розмір частки засновника ТОВ «Макан» складає 3 000 грн., при цьому, жодних доказів розміру отримання доходу від діяльності даного товариства не надав. Щодо отриманого доходу за місяцем роботи в США у розмірі 22 234 доларів США, суд звертає увагу, що зазначену суму відповідач отримав за рік і ця сума не покриває реальний розмір боргу, який складає 92 500 доларів США. Тобто, матеріали справи не містять доказів наявності у відповідача [PERSON] іншого майна, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед позикодавцем - позивачем [PERSON] . При цьому, суд зауважує, що стороною відповідача так і не було надано жодних обґрунтованих пояснень причин невиконання своїх обов`язків, як боржника за вказаними договорами позики. Таким чином, зважаючи на ті обставини, що відповідач [PERSON] , відчужуючи квартиру сину [PERSON] та надаючи дозвіл своїй дружині [PERSON] на відчуження нею квартири на користь її матері [PERSON] , яка є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення позикодавцем на його майно як боржника. Посилання відповідача при обґрунтуванні своїх заперечень на правову позицію Верховного суду, викладену у постанові від 30.01.2019 року у справі №372/1558/16, є безпідставним, тому як зазначена у ній правова позиція регулює інші правовідносини. Зважаючи на те, що оскаржувані договори дарування за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямовані на реальне настання обумовлених ними правових наслідків, а вчинені виключно з метою уникнення відповідальності відповідача за рахунок цього майна, суд приходить до висновку про існування правових підстав для визнання їх недійсними відповідно до ст. 234 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України (в редакції на момент укладання оспорюваного договору іпотеки) іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Частинами 1, 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Як вже було встановлено судом, предметом оспорюваного договору іпотеки стала квартира [ADDRESS] , яку іпотекодавець [PERSON] отримав у дар від батька [PERSON] на підставі договору дарування від 06.12.2019 року. Оскільки суд встановив, що даний договір дарування має всі ознаки фіктивності, передбачені ст. 234 ЦК України, то у обдарованого [PERSON] не було права передавати вищезазначену квартиру в іпотеку в рахунок забезпечення інших зобов`язань, а отже, як наслідок, оспорюваний договір іпотеки також визнається судом недійсним. Позовні вимоги про скасування державної реєстрації вищевказаних договорів не підлягають задоволенню, оскільки жодних обґрунтувань стороною позивача щодо такого способу захисту не надано, а порушені права позивача поновлені шляхом визнання недійсними оспорюваних правочинів та задоволенням в цій частині відповідних позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору, при цьому інші доводи сторін не впливають на вищевказані висновки суду. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, з огляду на предмет позову, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, при подачі до суду позову позивач сплатила судовий збір в розмірі 3285,22 грн. Виходячи з вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі по 657,04 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial