Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 28 березня 2014 року між нею та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб виконавчим комітетом Новогнідської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, про що зроблено актовий запис №5. На підставі рішення виконавчого комітету Синельниківської міської ради №131 від 31 травня 2018 року позивачу [PERSON] із сім`єю з чотирьох осіб був виданий ордер на жиле приміщення №6049 за адресою: [ADDRESS] . Сім`я ,на яку видавався 31.05.2018 ордер на право заняття вказаного жилого приміщення, складається з 4-х осіб: позивач [PERSON] , її чоловік [PERSON] , син позивача [PERSON] , та дружина сина [PERSON] 31 травня 2018 року між позивачем та структурним підрозділом «Синельниківське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», на балансі якого на даний час перебуває квартира [ADDRESS] , було укладено договір найму жилого приміщення. В червні 2018 року їх всіх було зареєстровано за даним місцем проживання. 22 листопада 2021 року рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області, яке набрало законної сили 23 грудня 2021 року, шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Відповідач по справі [PERSON] , [INFO] , колишній чоловік позивача зареєстрований у вищезазначеній квартирі з 08 червня 2018 року, але фактично не проживає в ній з грудня 2020 року і по теперішній час, що підтверджується актом обстеження на предмет проживання мешканця, затвердженого начальником ЖЕК-1 від 27.02.2023. Кожного місяця, протягом двох років, позивач зверталася до відповідача з проханням добровільно виписатися з даного житлового приміщення на що останній категорично відмовлявся. [PERSON] вже два з половиною роки не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, які нараховуються згідно численності зареєстрованих осіб, тобто не виконує свої зобов`язання за договором найму, ніякої участі в утриманні житла не приймає, не отримує кореспонденцію за цією адресою, особистих речей його в квартирі не має. Перешкод в користуванні жилим приміщенням позивач відповідачу не чинила. Після фактичного припинення між ними шлюбних відносин в грудні 2020 року [PERSON] добровільно визначив інше місце проживання, оскільки вочевидь розуміє, що їхнє спільне проживання після розірвання шлюбу неможливе. Спірним жилим приміщенням він не користується понад шести місяців без поважних причин. Викладені обставини можуть підтвердити свідки. Вважає, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , у зв`язку з тривалою, понад шість місяців без поважної причини, відсутністю за місцем реєстрації, він не є членом її сім`ї, не сплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню квартири. Просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . До початку підготовчого судового засіданні від позивача надійшла заява, в якій вона просить справу розглядати без її участі. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач до початку підготовчого судового розгляду надав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі. Позовні вимоги визнав повністю. Суд, з`ясувавши позицію сторін та оглянувши докази в межах заявлених вимог суд вважає, що в наявності вбачаються законні підстави ухвалити рішення для задоволення позову, оскільки відповідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У цій справі суд приходить до висновку про те, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, що є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову в підготовчому судовому засіданні. Таким чином, суд, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, встановив наступне. Матеріалів справи встановлено, що право користування житловим приміщенням, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] , на підставі Ордеру на житлове приміщення №6049 від 31 травня 2018 року виданого на підставі рішення виконавчого комітету Синельниківської міської ради №131 від 31.05.2018 належить: [PERSON] (позивачу), [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (відповідачу) (а.с.4-6). Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.11.2021 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 23.12.2021. [PERSON] з 2020 року не проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Актом обстеження від 27 лютого 2023 рокута затвердженого начальником ЖЕК-1 від 27.02.2023, в якому мешканці будинку [ADDRESS] , зазначили, що останній не проживає за місцем реєстрації в квартирі [ADDRESS] з 2020 року і по теперішній час. (а.с.7). Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЖК України ордер є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Статтею 61 ЖК України закріплено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Верховний Суд у постанові від 16.12.2020, справа № 571/1292/17 виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Відповідно до ст.163 ЖК України у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення. Відповідно до ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. В даному випадку відповідачпозовні вимоги визнав, тим самим підтвердив, що добровільно більш ніж понад 6 місяців залишив вищезазначену квартиру і не проживає в ній без поважних причин. Враховуючи наведене, оцінюючи надані по справі докази та встановлені обставини в їх сукупності, а також те, що позов визнаний відповідачем суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позовні вимоги, то у відповідності до ч.1 ст.142 ЦПК України суд вважає необхідним повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, що становить 536,80 грн., та у відповідності до ст.141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача іншу частину витрат по сплаті судового збору в розмірі 536,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved