Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-31 00:00:00

[PERSON] у грудні 2022 року звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції, третя особа - старший лейтенант поліції 3 батальйону 7 роти Управління патрульної поліції в м.Києві Плигань М.О., про відшкодування моральної шкоди шкоди шляхом стягнення з Держави Україна за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції 22 723 грн. 00 коп. Позов мотивований тим, що 14.12.2020 року старшим лейтенантом поліції 3 батальйону 7 роти Управління патрульної поліції в м.Києві Плиганем М.О. винесено постанову серії ЕАН № 3555448 про притягнення його ( [PERSON] )до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 122 КпАП України із накладенням адміністративного стягнення у розмірі 510 грн. за те, що він, ніби-то, 14.12.2020 року о 17.30.04 год. на вул. Хрещатик, 32 в м.Києві, керуючи автомобілем «Хюндай», д.н.з. [NUMBER] , здійснив зупинку безпосередньо в місці виїзду з прилеглої території, чим суттєво перешкоджав руху іншим учасникам дорожнього руху, й порушив п.15.9 и ПДР України - порушення зупинок, ближче 10 м від виїзду з прилеглої території і безпосередньо в місці виїзду, проте він оскаржив у порядку КАС України вказану постанову, й рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09.03.2021 року, яке набуло чинності, таку постанову було скасовано, а провадження у справі закрито. Вказує, що неправомірні дії інспектора Управління патрульної поліції в м.Києві Плиганя М.О.по безпідставному притягненню його до адміністративної відповідальності завдали йому моральної шкоди, яка полягає у тому, що така посадова особа налагалась безпідставно притягнути його до адміністративної відповідальності й стягнути незаконно накладений штраф у розмірі 510 грн., а також унаслідок протиправних дій такої особи відбулось порушення його нормальних життєвих зв`язків, усталеного способу життя та погіршенні матеріального становища, оскільки він відвідував усі судові засідання, був змушений скористатись послугами адвоката для захисту своїх прав та законних інтересів, і оплатити послуги за надану правову допомогу в сумі 5 600 грн. та судовий збір 454 грн. за подання позову до суду. Окрім того, під час розгляду справи він зазнавав душевних страждань з огляду на розуміння ризику незадоволення позову, що могло призвести до повної або часткової відмови у присудженні на його користь судових витрат, адже він є поважною особою й незаконне притягнення його до адміністративної відповідальності впливає на його ділову репутацію, й кошти, витрачені на правову допомогу суттєво вплинули на його фінансове становище та життєвий стан. Щодо розрахунку моральної шкоди зазначає, що постанова про накладення на нього адміністративного стягнення винесена відповідачем 14.12.2020 року, рішення по справі, яким скасована постанова про притягнення його до адмістративної відповідальності набуло чинності 09.04.2021 року, а тому вважає, що він з огляду на чинне законодавство «перебував від судом» протягом 4 - х місяців й у стресовому стані. Мінімальна заробітна полата у 2020 році по 31.12.2020 р. склала 4 723 грн., а у 2021 році з 01.01.2021 р. по 09.04.2021 р. - 6 000 грн., що у розрахунку за 4 місяців склала 22 723 грн. 00 коп. (4 723 грн. + 18 000 грн.) й вважається моральною шкодою. Також, звернув увагу за наслідком вирішення спору, що ним будуть надані докази про понесені витрати на правову допомогу за складання позовної заяви - 9 924 грн. та 5 000 грн. - за складання інших процесуальних документів. З посиланням на положення ст. 56 Конституції Укрвїни, ст.1174, ст.1, 2, 4, 5, 12, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання,досудового слідства, прокуратури і суду», вважає, що підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного накладення штрафу, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав з тих же підстаав та просив їх задовольнити, а саме стягнути з Держави Україна за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції моральну шкоду в сумі 22 723 грн. 00 коп. внаслідок протиправних дій працівника поліції з підстави незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності. В судове засідання відповідач не з`явився, будучи належним чином повідомлени про час та місце його проведення. Відповідачем поданий відщив на позов, у якомупозовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні за необгрутованістю та безпідставністю, невірного застосування позивачем норм права, що регулюють спірні правовідносини. Зауваживши, що відповідач - патрульна поліція не є органом досудового розслідування, що здійснює досудове слідство і дізнання. Вказав, що рішенням суду в адміністративній справі не було установлено неправомірність (протиправність) дій інспектора поліції при притягненні позивача до адміністративної відповідальності, а лише скасовано постанову про його притягнення до адміністративної відповідальності із наслідком закриття провадження по справі з підстав відсутності наведення у оскарженій постанові про докази вчиненого правопорушення, проте, це не вказує на об`єктивну відсутність вчинення ним правопорушення за ч.3 ст. 122 КпАП України з підстав порушення [PERSON] Правил дорожнього руху України. З урахуванням наведеного відповідач вважає, що жодних протиправних (неправомірних або незаконних) дій співробітником патрульної поліції не було вчинено, що спростовує сам факт заподіяння позивачу будь-якої шкоди внаслідок його дій (рішення), у тому числі, й моральної, а дії працівника патрульної поліції при притягненні до відповідальності позивача з підстав порушення ним Правил дорожнього руху України узгоджується із повноваженнями такої посадової особи, на яку покладається обов`язок реагувати на порушення водіями Правил дорожнього руху України, вживати заходів до їх зупинення, встановлення обставин, фіксування порушення таких Правил, винесення рішень тощо. Й за виконання посадових повноважень в межах закону посадова особа не має нести пропоновану позивачем відповідальність (моральну). Відповідача також зазначив, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, а його доводи будуються на припущенні та власному тлумаченні, як закону, так й судової практики. Вказує, що позивач хибно вважає, що він перебував тривалий час «під судом», що не відповідає дійсності, адже ним у самостійний на власний розсуд та вибір вжиті заходи щодо оскарження дій посадової особи (поліцейського) у порядку адміністративного судочинства України, що не вказує, що він перебував «під судом» з огляду на норми КПК України. Позивачем подано відповідь на відзив, у якому не погоджується із аргументами відповідача, й при вирішенні спору просить взяти до уваги викладені доводи та підстави позовної заяви. Третя особа в судове засідання відповідач не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце його проведення. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). Наведені обставини свідчать, що сторони, третя особа завчасно повідомлені про розгляд справи судом. Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - спрощеного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, відповіді на відзив тощо, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності сторін, третьої особи, за їх погодженям. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Розгляд справи відбувся у порядку спрощеного позовного провадження. Так, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Вислухавши пояснення позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що 14.12.2021 року старшим лейтенантом поліції 3 батальйону 7 роти Управління патрульної поліції в м.Києві Плиганем М.О. винесено постанову серії ЕАН № 3555448 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 122 КпАП України із накладенням адміністративного стягнення у розмірі 510 грн. Та, як вбачається із фабули правопорушення, 14.12.2021 року о 17.30.04 год. на вул. Хрещатик, 32 в м.Києві, [PERSON] , керуючи автомобілем «Хюндай», д.н.з. [NUMBER] , здійснив зупинку безпосередньо в місці виїзду з прилеглої території, чим суттєво перешкоджав руху іншим учасникам дорожнього руху, порушивши п.15.9 и ПДР України - порушення зупинок, ближче 10 м від виїзду з прилеглої території і безпосередньо в місці виїзду (а.с. 9). Позивач оскаржив у порядку КАС України вказану постанову поліцейського, й рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09.03.2021 року, яке набуло чинності, таку постанову було скасовано, а провадження у справі закрито (а.с. 10-12). Зі змісту вказаних судових рішень вбачається, що підставою для скасування постанови стало ненадання відповідачем доказів на підтвердження правомірності складання оскаржуваної постанови та недоведеність факту порушення позивачем Правил дорожнього руху України, а відтак посилання позивача на ст. 1174 ЦК України, ст.1, 2, 4, 5, 12, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», є безпідставним, як немає й підстав для застосування положення ст. 1176 ЦК України. Стаття 56 Конституції України гарантує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплює стаття 23 ЦК України, яка визначає, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За загальним правилом, установленим частиною 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частиною 2 цієї статті визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди фізичній особі незалежно від вини заподіювача такої шкоди, до яких, зокрема, належить шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, та шкода, завдана внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Водночас зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї норми передбачає наявність інших випадків, передбачених законом. За приписами статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Аналогічним чином врегульоване питання відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування (стаття 1174 ЦК України). Відтак спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Згідно з нормами цивільного процесуального закону, які визначають загальні правила доказування у цивільному процесі, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення і щодо яких у учасників справи виникає спір (ст.ст. 12, 76, 81, 82 ЦПК України). За положеннями ст.ст. 77, 78, 79, 80, 89 цього Кодексу докази повинні відповідати критеріям належності, допустимості і об`єктивності, а в своїй сукупності - також достатності, для підтвердження наявності або відсутності обставин справи, які відносяться до предмета доказування. Отже, виходячи зі змісту наведених законодавчих норм, за обставин цієї справи доказуванню, в першу чергу, підлягає невідповідність дій та/або рішень інспектора УПП в м. Києві щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності вимогам закону чи іншого нормативного акта. Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17. За позицією позивача доказом протиправності дій та рішення поліцейського щодо притягнення його до адміністративної відповідальності є сам факт задоволення судом його адміністративного позову, проте дослідженням змісту судових рішень у такій справі встановлено, що, скасовуючи постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.2 1 ст. 122 КпАП України, та закриваючи провадження у справі, суд виходив з того, що у цій справі основним та єдиним доказом вчинення правопорушення є висновки працівника поліції, які не можуть бути достатнім доказом за відсутності інших доказів вчинення такого правопорушення, а таких доказів відповідач не надав, проте це не може вказувати на об`єктивну відсутність вчинення позивачем правопорушення за ч.3 ст. 122 КпАП України з підстав порушення Правил дорожнього руху України. Відтак судовим рішенням в адміністративній справі не було установлено протиправності дій службової особи суб`єкта владних повноважень, а правовою підставою для задоволення вимог позову послугувала норма ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. За таких обставин факт скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення не свідчить про протиправність рішень, дій чи бездіяльності службової особи відповідача та не зумовлює настання цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування шкоди (постанова Верховного Суду від 21.10.2020 у справі № 312/262/18) . Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Ствердження позивача про те, що протягом чотирьох місяців він «перебував під судом» і зазнавав при цьому моральних страждань, є очевидно безпідставними з огляду на те, що у справі про адміністративне правопорушення до нього була застосована передбачена законом позасудова процедура, а судовий процес щодо оскарження постанови ініціював він сам, діючи при цьому на власний розсуд і ризик. Інших доводів щодо незаконності рішень, дій чи бездіяльності посадової особи органу державної влади, позовна заява не містить. Отже ураховуючи, що позивачем не доведено незаконність (протиправність) рішень, дій чи бездіяльності працівника органу поліції при притягненні його до адміністративної відповідальності, як обов`язкової умови для відшкодування державою шкоди, у тому числі моральної, суд не знайшов підстав для задоволення його вимог. Питання наявності факту заподіяння позивачу моральних страждань та втрат немайнового характеру у цьому рішенні суд не досліджував, оскільки недоведеність такого обов`язкового елементу складу цивільного правопорушення як протиправність рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади чи його службової особи є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. З огляду на наслідки розгляду справи, те, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п.3 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір» відповідно до правової позиції колегії суддів, викладеної у постанові від 07.06.2023 року у цій справ про те, що Департамент патрульної поліції належить до виконавчої гілки влади відповідно до ст. 1 Закону України «Про національну поліцію», судовий збір компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрі України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed