Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Департаменту соціальної\~політики Черкаської\~міської ради в якості відшкодування моральної шкоди суму коштів в розмірі 87\~100 грн. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що у 2022 році відповідач повинен був виплатити позивачу, як учаснику бойових дій, разову грошову допомогу до 5 травня у розмірі 9670 грн., що передбачено ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Натомість відповідачем виплачено таку допомогу в розмірі 1491 грн., внаслідок чого позивач змушений був звертатись до адміністративного суду за захистом своїх прав. Позивач стверджує, що протиправними діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях та приниженні честі і гідності, що призвело до поганого самопочуття та перебування у пригніченому настрою. За таких обставин позивач просить стягнути з відповідача в якості компенсації моральної шкоди грошову суму в розмірі 87\~100 грн., що обчислена виходячи з розміру мінімальної заробітної плати для працездатних осіб (6700 грн.) за кожен місяць періоду, починаючи з червня 2022 року по червень 2023 року, тобто за 13 місяців. Відповідач заперечив проти позовних вимог та у письмовому відзиві просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Свою позицію обґрунтовує тим, що доводи позивача про завдання йому моральної шкоди є необґрунтованими та не підтверджуються належними та допустимими доказами. Також відповідач посилається на те, що розмір грошової допомоги до 5 травня фінансується за рахунок коштів державного бюджету, а її виплата не належить до самоврядних повноважень органів місцевого самоврядування (в даному випадку департаменту), а є делегованим повноваженням, а відтак її розмір не може бути змінений департаментом. Вказує, що нарахування та виплата такої допомоги здійснювалась у розмірах, встановлених відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2022р. №540, та в межах доведених державою кошторисних призначень, а відтак відсутня вина департаменту у нарахуванні та виплати допомоги в меншому розмірі, ніж передбачено законом. 30.06.2023р. судом відкрито провадження у справі та визначено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 21.07.2023р. за підписом в.о. директора департаменту соціальної політики Черкаської міської ради Ніконенко Ю. на адресу суду надійшов письмовий відзив проти позову. Позивач в судове засідання не з`явився, проте надав суду письмову заяву, в якій зазначив, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просить провести розгляд справи без його участі. Представник відповідача Тараненко К.О., яка діє на підставі довіреності №4763/28-1/01-10 від 15.06.2023р., в судовому засіданні заперечила проти позовних вимог в повному обсязі та просила відмовити у позові з підстав, викладених у відзиві. Зазначила, що позовні вимоги є необґрунтованими, а наявність моральної шкоди не доведеною. Зауважила, що судове рішення про доплату позивачу частини грошової допомоги виконано частково в частині нарахування коштів, але такі кошти не виплачені через відсутність фінансування з боку держави. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням серії [NUMBER] від 21.01.2015р. /а.с. 6/ і є діючим військовослужбовцем Черкаського зонального відділу Військової служби правопорядку, що не заперечується сторонами. Позивач отримав щорічну разову грошову допомогу до 5-го травня у 2022 році у розмірі 1491 грн. 07.06.2022р. позивач разом з іншими заявниками звернувся (колективною) заявою до відповідача, в якій просив нарахувати та виплатити невиплачену частину грошової допомоги до 5 травня у 2022 році розміром п`ять мінімальних пенсій за віком на спеціальні рахунки Черкаського зонального відділу Військової служби правопорядку для виплати такої допомоги заявникам, серед яких він у сумі 9670 грн. (кожному). Не отримавши відповіді позивач звернувся в суд з вищевказаним позовом. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.06.2023р. у справі №580/4412/22 визнано неправомірними дії Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради щодо виплати [PERSON] разової грошової допомоги до 5 травня, як учаснику бойових дій, яка передбачена статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2022 рік у розмірі меншому, ніж п`ять мінімальних пенсій, та зобов`язано Департамент соціальної політики Черкаської міської ради нарахувати та виплатити [PERSON] недоплачену частину такої щорічної разової грошової допомоги з урахуванням раніше виплачених коштів. Зазначені обставини справи підтверджуються постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.06.2023р. у справі №580/4412/22, а відтак на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України не потребують доказування. В позовній заяві вказується, що протиправні дії Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради завдали моральної шкоди позивачу, яка полягає у наступному: страждання та приниження внаслідок протиправних дій, оскільки порушення прав позивача з боку суб`єкта владних повноважень викликало у нього негативні емоції, що спричинили погане самопочуття та пригнічений настрій; негативні переживання, стан постійної психоемоційної напруги, важкість виконання повсякденних обов`язків, тимчасова відірваність від активного суспільно-політичного життя громади міста, нервозність, дратівливість, порушення сну, гіпертонічні кризи, побоювання про майбутній стан здоров`я; приниження честі і гідності з тих підстав, що позивачу довелося присвятити багато часу, енергії та сил на захист порушеного права; вимушені додаткові заходи з самодисциплінування для підтримки необхідної продуктивності праці; порушення нормальних життєвих соціальних зв`язків через пригнічений стан. Розмір компенсації завданої моральної шкоди позивач оцінює в сумі 87\~100 грн., яка обчислена шляхом нарахування ставки мінімальної заробітної плати, визначеної законом станом на 01.01.2023р., на кількість місяців з початку періоду протиправної бездіяльності відповідача по нарахуванню та виплаті грошової допомоги, тобто з червня 2022 року по червень 2023 року (6700 грн. х 13 місяців). За таких обставин позивач звернувся до суду з даним позовом. Таким чином спір між сторонами виник з правовідносин про відшкодування шкоди, завданої внаслідок порушення суб`єктом владних повноважень законних прав та інтересів фізичних осіб, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК). Надаючи оцінку доводам учасників справи та обставинам спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права. Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно. За змістом статті 23 ЦК моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Отже, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, про що було роз`яснено в п.3 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Крім того, зі змісту наведених норм випливає, що основною умовою відшкодування моральної шкоди є те, що остання повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 року справі № 804/2252/14, від 31.01.2018 року у справі № 813/5138/13-а та в рішеннях Верховного Суду від 12.02.2018 року у справі № 800/500/16, від 01.03.2018 року у справі № 9901/377/18. Слід звернути увагу, що моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. При оцінці обґрунтованості вимог у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди, слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. З огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Насамперед, йдеться про визнання критично розглянутих національним судом (крізь призму обставин справи) і достатньо аргументованих, з огляду на суть порушеного права й характер правопорушення, показань сторін достатніми доказами для прийняття рішення щодо вимог з приводу відшкодування моральної шкоди. Такий підхід цілком узгоджувався б і з думкою Європейського суду з прав людини, викладеною ним у рішенні від 28.05.1985р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства», де зазначається, що, «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які, як заявниці, зіткнулися з проблемами початку або продовження свого подружнього життя, можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. При цьому, однак, задовольняючи вимоги щодо компенсації моральної шкоди, Європейський суд з прав людини подекуди посилається на зазнані заявниками незручності, певне розчарування та страждання в результаті встановленого порушення (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Антоненков та інші проти України» // Офіційний вісник України. 2006. № 41. Ст. 2784), інші конкретизовані вияви немайнових втрат заявника, а іноді не вважає за потрібне чітко кваліфікувати їх вид і характер (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Чуян проти України») Крім критеріїв визначених у ст. 23 ЦК України (характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи), при визначені розміру грошового відшкодування моральної шкоди, судом, зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а змістом моральних страждань потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Додатково слід зауважити, що моральною шкодою визначаються навіть не самі страждання, а саме негативні наслідки немайнового характеру, які ними спричиненні, оскільки тільки вони становлять розуміння шкоди як обов`язкової умови відповідальності. В цьому контексті суд бере до уваги, що тяжкість переживання психотравмуючої події повністю залежить від індивідуально-психологічних особливостей людини, якій завдано моральну шкоду, від її темпераменту, стійкості афективно-вольових процесів, рівня суб`єктивного контролю, стресостійкості, соціальної адаптованості, способу реагування на фруструючі події. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019р. у справі № 464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. Аналогічний висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17 Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції, які не завжди досягають рівня страждання або приниження. По обставинам спірних правовідносин в даній справі судом встановлено, що підставою вимог про відшкодування моральної шкоди є протиправні дії та бездіяльність відповідача, які полягали у відмові здійснити нарахування та виплату щорічної одноразової грошової допомоги як учаснику бойових дій до 05 травня 2022 року в розмірі, що передбачений ч. 5 ст. 12 Закону України від 22.10.1993р. №3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі Закон №3551-ХІІ) в редакції, що діяла на момент виникнення спору, оскільки відповідач заперечував можливість реалізації відповідного права позивача та у своїй діяльності помилково керувався постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2022р. №540 «Деякі питання виплати у 2022 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту і Про жертви нацистських переслідувань». Протиправний характер дій відповідача встановлений постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.06.2023р. №580/4412/22, оскільки адміністративний суд, задовольняючи частково адміністративний позов позивача, виходив з того, що з 27.02.2020р. - дня ухвалення Конституційним Судом України рішення у справі 1-247/2018(3393/18) приписи п.26 розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України у частині дії ст.12 Закону №3551-XII та приписи ст.12 Закону №3551-XII у редакції, яка передбачала визначення розміру вказаної допомоги Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України, не можуть застосуватись у спірних відносинах, а відтак позивач має право на виплату щорічної разової грошової допомоги до 5 травня відповідно до ст.12 Закону № 3551-ХІІ у редакції Закону України від 25.12.1998 № 367-ХІV "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", згідно із якою щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком. Також у постанові від 26.06.2023р. №580/4412 /22 суд дійшов висновку, що відповідач застосував до спірних правовідносин приписи постанови №540, чим допустив протиправну бездіяльність, не застосувавши норми Закону №3551-XII.При цьому, враховуючи те, що на момент виникнення спірних правовідносин одночасно чинні норми Порядку № 540 та положення статті 12 Закону № 3551-ХІІ у редакції Закону № 367-XIV, які по різному визначають розміри щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у 2022 році, та ієрархію нормативно-правових актів, застосуванню підлягають саме положення вказаного Закону № 3551-ХІІ, який має вищу юридичну силу. За таких обставин протиправний характер дій та бездіяльності відповідача підтверджений судовим рішенням, а відтак може бути передумовою завдання моральної шкоди. Суд звертає увагу, що позивач є учасником бойових дій та діючим військовослужбовцем. Наразі з 24.02.2022р. і по теперішній час на території України діє режим воєнного стану, що обумовлений збройною агресією Російської Федерації проти України. В умовах воєнного стану держава зобов`язана мобілізувати всі доступні їй ресурси для посилення своєї обороноздатності та відсічі збройної агресії російської федерації проти України. Відтак усебічна підтримка військовослужбовців Збройних Сил України та ветеранів війни, які брали участь у захисті Батьківщини та в бойових діях є найвищим державним інтересом і однією з найбільш захищених конституційних цінностей України. Усвідомлюючи та високо цінуючи внесок ветеранів у безпеку й оборону України, захист розвитку й існування її громадянського суспільства, держава покладає на себе зобов`язання забезпечити гідну систему підтримки ветеранів, їхніх сімей та членів сімей загиблих (померлих) захисників України. Державна система підтримки ветеранів повинна бути спрямована на ефективну адаптацію ветеранів до мирного життя після завершення військової служби, максимальне відновлення здоров`я та благополуччя осіб, які під час здійснення обов`язків військової служби постійно перебували у середовищі підвищеного ризику, утвердження всебічної поваги до ветеранів, їхніх сімей та сімей загиблих ветеранів в суспільстві, а також на ефективну реалізацію системи пільг та соціальних гарантій на рівні органів державної влади. За таких обставин неправомірні дії органів державної влади та місцевого самоврядування, внаслідок яких не забезпечується своєчасного нарахування та виплати передбаченої законом грошової допомоги учасникам бойових дій, вочевидь завдають істотного негативного впливу на психоемоційний стан таких осіб, викликаючи у них відчуття ігнорування з боку суб`єктів владних повноважень значення та вагомості їхніх дій щодо захисту суверенітету і територіальної цілісності своєї держави. Отже в даному випадку суд доходить висновку про обґрунтованість доводів позивача про завдання йому моральної шкоди у вигляді душевних страждань, які за своїм змістом та ступенем негативного впливу досягають такого значення, коли звичайне відновлення його прав та становища є недостатнім для усунення негативних наслідків, завданих протиправною бездіяльністю завдавача шкоди. Суд зауважує, що в даному випадку відповідач не довів, що його протиправна бездіяльність не викликала у позивача психічне напруження у зв`язку з негативними переживаннями, нервозністю, дратівливістю, пов`язаних з необхідністю захисту його порушеного права на отримання передбаченої законом грошової допомоги. Таким чином, зважаючи на очевидний характер протиправності дій та бездіяльності відповідача, характер порушення, особливості суспільно-політичних умов, в яких сталося порушення прав позивача, суд доходить висновку про безумовну наявність факту душевних переживань у позивача, а отже і заподіяння йому моральної шкоди внаслідок порушення відповідачем його прав, а також права позивача на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями, бездіяльністю органів державної влади та їх посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Суд відхиляє доводи відповідача щодо відсутності його вини у невиплаті грошової допомоги. В цьому контексті суд звертає увагу на те, що згідно пунктів 2 та 3 Порядку №540 головним розпорядником бюджетних коштів та відповідальним виконавцем бюджетної програми є Мінсоцполітики. Розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня є, зокрема, щодо виплати щорічної разової грошової допомоги ветеранам війни, які не перебувають на обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України як особи, яким призначено пенсію (щомісячне довічне грошове утримання), станом на 5 травня 2022р. структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад (місцеві органи соціального захисту населення). Пунктом 5 Порядку №540 передбачено, що бюджетні кошти розподіляються Мінсоцполітики в межах бюджетних призначень і спрямовуються регіональним органам соціального захисту населення - відповідно до поданої ними інформації щодо сум грошової допомоги, сформованої на підставі інформації місцевих органів соціального захисту населення. Отже, Мінсоцполітики перераховує кошти місцевим органам соціального захисту відповідно до поданої ними заявки щодо сум грошової допомоги. При цьому органом, який зобов`язаний завершити процедуру проведення розрахунків шляхом виплати допомоги для осіб, які перебувають на обліку в регіональних органах соціального захисту населення як особи, яким призначено пенсію, є відповідний структурний підрозділ з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських рад. Безпосередню виплату щорічної разової грошової допомоги у даному спірному випадку здійснює Департамент соціальної політики Черкаської міської ради, а відтак саме цей орган відповідає за правильність та коректність нарахування та виплати відповідної допомоги. Отже оскільки саме внаслідок дій відповідача не відбулось своєчасного нарахування розміру грошової допомоги позивачу, то в діях такого органу наявна вина у завданні позивачу моральної шкоди. Що стосується її розміру, то відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Позивач просив стягнути з відповідача в якості відшкодування моральної шкоди суму коштів в розмірі 87\~100 грн. Натомість, визначаючи розмір справедливого, розумного, належного та достатнього грошового відшкодування моральної шкоди суд виходить з того, що в даному випадку мова йде про справедливе та розумне відшкодування, а не про покарання відповідача за неправильне тлумачення нормативно-правових актів, і, відповідно, таке відшкодування не має призводити до необґрунтованого збагачення позивача та невиправданої розтрати коштів державного бюджету. Здійснюючи оцінку адекватності розміру компенсації завданої позивачу моральної шкоди суд бере до уваги обставини, що характеризують особистість позивача. Надаючи характеристику особисто-вольовим ознакам індивідуальності позивача, суд бере до уваги той факт, що позивач є фізично здоровою людиною, брав участь у бойових діях, є військовослужбовцем Черкаського зонального відділу Військової служби правопорядку, що свідчить про те, що позивач володіє високими професійними та особистісними якостями (високий рівень правосвідомості, врівноважений тип характеру та стиль поведінки, належний емоційний стан, стресостійкість, здатність до служби в умовах підвищеного психологічного навантаження. Також суд бере до уваги розмір не донарахованої та не виплаченої позивачу допомоги (8179 грн.) і її значущість для майнового стану позивача. З урахуванням вказаних позивачем і встановлених судом обставин, характеру спричиненої йому моральної шкоди, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд доходить висновку, що визначений позивачем розмір моральної шкоди є непропорційним порівняно із характером спричинених моральних страждань, а тому з відповідача на користь позивача в якості відшкодування моральної шкоди слід стягнути суму коштів в розмірі 1\~000 грн, що буде належним і достатнім засобом грошової компенсації такої шкоди. За таких обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Враховуючи, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial