Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-06 00:00:00

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яка відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Саадулаєва А.І. Предметом позову є: 1. Визнання недійсним та скасування розпорядження (наказ) від 15 березня 1994 року №7945 про оформлення права власності на квартиру [ADDRESS] . 2. Визнання недійсним та скасування свідоцтво про право власності на житло від 16 березня 1994 року, видане Фондом комунального майна Радянського району м. Києва. 3. Скасування державної реєстрацію права власності на квартиру, яке зареєстроване Київським міським бюро технічної інвентаризації 31 березня 1994 року за реєстровим №156, з одночасним припиненням права власності та поновлення права на приватизацію квартири [ADDRESS] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27.09.2021 р. відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в підготовче судове засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06.06.2022 року закрито підготовче судове провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10.05.2023 року залучено до розгляду справи [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] ), як правонаступника позивача [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.04.1990 між [PERSON] та [PERSON] (надалі позивач) було укладено шлюб, який зареєстровано відділом РАЦС Радянського райвиконкому м. Києва, актовий запис № 164. Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 16.03.1994 (надалі Свідоцтво про право власності), виданого Фондом комунального майна Радянського району м. Києва квартира [ADDRESS] (надалі також квартира) належить на праві спільної власності [PERSON] та [PERSON] . Свідоцтво про право власності на житло видане згідно з розпорядженням (наказом) від 15.03.1994 №7945. Київським міським бюро технічної інвентаризації вказана квартира зареєстрована на праві спільної приватної власності на підставі «Свідоцтва про право власності на житло» і записана у реєстрову книгу за №156 31.03.1994. Як вбачається з Інформаційної довідки від 03.08.2021 Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] та [PERSON] . 03.03.1994 Шахтинським міським відділом РАЦСу Ростовської області видано довідку, про те, що в архіві міститься запис про смерть №312 від 29.01.1994 по [PERSON] , зазначено Свідоцтво про смерть [NUMBER] . Таким чином, Свідоцтво про право власності було видано згідно з розпорядженням (наказом) від 15.03.1994 після смерті одного із співвласників квартири. Натомість, з моменту смерті [PERSON] втратив право користування квартирою. А отже, на цій підставі він втратив і право на приватизацію спірного житла. На час приватизації будь-хто інший з членів сім`ї [PERSON] не проживав у приватизованій квартирі. Факт приватизації квартири на померлого [PERSON] позбавив [PERSON] можливості набути житло на праві особистої приватної власності. А наразі, враховуючи вищезазначені обставини, не дозволяє [PERSON] , як співвласниці, належно розпоряджатися квартирою та успадкувати частину [PERSON] . У зв`язку із вищевикладеним, позивач вимушена звернутись до суду з даним позовом до відповідача. Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що доказів на підтвердження факту порушення Відділом (органом) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації охоронюваних законом прав та інтересів позивача не надано. Позивачем не доведено порушення її прав при здійсненні приватизації житла. Від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якому зазначив, що оскільки один із заявників на приватизацію помер, то правові підстави видачі розпорядження (наказу) про приватизацію квартири на його ім`я були відсутні. Згодом таке рішення стало підставою видачі свідоцтва про право власності на житло та державної реєстрації права власності на квартиру. У зв`язку із цим, просив задовольнити позовні вимоги. Від відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначив, що відповідно до приписів про приватизацію виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, які особа почала реалізовувати та з незалежних від неї причин вона не може заперечити проти їх зміни чи припинення. Оскаржуване розпорядження носило разових характер і було реалізоване шляхом видачі свідоцтва про право власності на приватизовану квартиру. В судовому засіданні, яке відбулось 07.08.2023 року, представник позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених у позові. В судовому засіданні, яке відбулось 07.08.2023 року, представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву. В судове засідання, яке відбулось 07.08.2023 року, представник третьої особи не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши сторони, врахувавши їх процесуальні заяви, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.04.1990 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано відділом РАЦС Радянського райвиконкому м. Києва, актовий запис № 164. Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 16.03.1994, виданого Фондом комунального майна Радянського району м. Києва квартира [ADDRESS] , належить на праві спільної власності [PERSON] та [PERSON] . Свідоцтво про право власності на житло видане згідно з розпорядженням (наказом) від 15.03.1994 №7945. Київським міським бюро технічної інвентаризації вказана квартира зареєстрована на праві спільної приватної власності на підставі «Свідоцтва про право власності на житло» і записана у реєстрову книгу за №156 31.03.1994. Як вбачається з Інформаційної довідки від 03.08.2021 Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» квартира [ADDRESS] , на праві власності зареєстрована за [PERSON] та [PERSON] . 03.03.1994 Шахтинським міським відділом РАЦСу Ростовської області видано довідку, про те, що в архіві міститься запис про смерть №312 від 29.01.1994 по [PERSON] , зазначено Свідоцтво про смерть [NUMBER] . Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Порядок здійснення приватизації державного житла в Україні визначено Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». На момент проведення процедури приватизації Положення "Про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян", затвердженого Державним комітетом України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 р. Відповідно до п.18 вищезазначеного Положення громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви додатки 2, 3) та необхідну консультацію. П. 20 Положення при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення. П. 21 Положення у довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. П. 23 Положення оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданими до неї довідкою про склад сім`ї та займані приміщення, а також документом, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів, чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються. П. 24 Положення зареєстрована заява передається підприємству по оформленню документів. Орган приватизації, в разі потреби, уточнює необхідні для розрахунків дані в залежності від складу сім`ї і розміру загальної площі квартири (будинку), оформляв розрахунки та видає розпорядження. При створенні підприємства по оформленню документів ця робота виконується вказаним підприємством (крім оформлення розпорядження). П. 26 Положення на підставі оформленого розпорядження орган приватизації готує паспорт на квартиру, а на одноквартирний будинок - паспорт на домоволодіння, свідоцтво про право власності на житло та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі. П. 31 Положення строк оформлення документів від дати реєстрації заяви громадянина до видачі йому зареєстрованого свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) не повинен перевищувати одного місяця. За ст.1 Закону під приватизацією розуміється відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належні до них господарських споруд і приміщень підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Отже, приватизація включає у себе комплекс способів та дій, які вчиняються громадянами, результатом яких є набуття ними права власності на приміщення державного житлового фонду і виникнення якого оформляється органом приватизації шляхом прийняття відповідного рішення та видачі свідоцтва. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 364 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є у комунальній власності. Приватизація здійснюється в порядку встановленому законом. Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно ч. 11 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. Оформлення документів на приватизацію квартири за адресою [ADDRESS] та її приватизація були проведені відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 22.07.1992 р. і Положення "Про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян", затвердженого Державним Комітетом України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 р. Позивачка по справі, на момент подачі документів про приватизацію квартири і прийняття рішення органом приватизації про передачу квартири у власність, видачі свідоцтва про право власності на квартиру зберігали право на це житло. Оформлення приватизації проводилось з їх участю, за їх волевиявленням, за їх взаємною згодою. Орган приватизації, діючи в межах компетенції, наданої йому щодо передачі квартир у власність громадян, оформив документи, видав свідоцтво про приватизацію квартири, що підтверджується копіями приватизаційних документів (додаток 2,3,4). Як вбачається з постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 644/7422/16-ц щодо вирішення спору, що виник з аналогічних правовідносин, вказаною постановою було залишено без змін рішення суду першої апеляційної інстанцій про задоволення позовних вимог про визнання приватизації квартири недійсною та скасування свідоцтва про право власності на квартиру, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та виселення. Велика Палата Верховного Суду погодилась із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову у частині визнання недійсним розпорядження відділу приватизації житлового фонду про передачу квартири у власність, оскільки вказане розпорядження носило разовий характер і було реалізоване шляхом видачі відповідачу свідоцтва про право власності на приватизовану квартиру. Суд ставить під сумнів доказ - довідку про смерть 29.01.1994 [PERSON] , з огляду на те, що заява про приватизацію від лютого 1994 року була підписана [PERSON] та [PERSON] , а тому, суд дійшов висновку, що довідка видана 03.03.1994 Шахтинським міським відділом РАЦС Ростовської області, суперечить обставинам справи, у зв`язку із чим, суд відхиляє даний доказ. Отже, наданими доказами у справі не підтверджено факт смерті [PERSON] до підписання заяви про приватизацію від лютого 1994 року, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно залишити без задоволення.

Outcome: dismissed