Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-17 00:00:00

14.11.2022 позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який уточнив, та в обґрунтування якого зазначив наступне. Позивач 30.08.2022 звернувся до інтернет-магазину « [INFO] », керівником якого є [PERSON] (третя особа), для придбання товару - ноутбук «Lenovo Legion 5 PRO 16 (Ryzen 5 5600H/16GB/ 512 GB SSD/ RTX 3050/ WIN 10/ 165 Hz» за ціною 37740грн. Після оформлення замовлення на сайті інтернет-магазину « [INFO] » представник магазину зв`язався з позивачем у месенджері «Вайбер» та повідомив реквізити платіжної банківської картки для сплати замовлення, на яку позивач перевів грошові кошти у сумі 38165грн., з яких: 37740грн. - ціна ноутбуку, 400грн. - ціна гравіювання, 25грн. - комісія банку. Проте замовлення не було виконано. З цього приводу позивач неодноразово звертався до продавця, який спочатку, що замовлений товар буде поставлений, а потім запевнив позивача у поверненні грошей за непоставлений товар. Не зважаючи на те, що заявка на отримання повернення грошей була отримана продавцем 27.09.2022, грошові кошти так і не були повернуті позивачу. Оскільки грошові кошти за товар були перераховані на банківську картку, власником якої є відповідачка [PERSON] , позивач вважає їх безпідставно набутими та збереженими. З вказаних підстав позивач просить: 1) визнати грошові кошти переведені позивачем на банківську картку [PERSON] у розмірі 38165грн. безпідставно набутими коштами; 2) стягнути на свою користь з відповідачки 38165грн.; 3) стягнути на свою користь з відповідачки моральну шкоду в розмірі 5000грн. Відповідачка у відзиві на позов, поданий представником- адвоката Тесля С.М., згідно якого останній просив відмовити у задоволенні позову, у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту, оскільки вважає, що між сторонами укладено договір поставки в спрощений спосіб, а тому внесені позивачем за товар грошові кошти є авансом, а не безпідставно набутими коштами. У судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON]. просила позов задовольнити з підстав викладених в ньому. У судовому засіданні представник відповідачки адвокат Тесля С.М. просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з підстав викладених у письмових поясненнях. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Суд, заслухавши доводи сторін, дослідивши надані докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 30.08.2022 позивач [PERSON] через інтернет-магазин « [INFO] » здійснив замовлення за №7218 на придбання ноутбуку «Lenovo Legion 5 PRO 16 (Ryzen 5 5600H/16GB/ 512 GB SSD/ RTX 3050/ WIN 10/ 165 Hz» з гравіюванням за ціною 38140грн., що підтверджується скріншотом інтернет сторінки (а.с.15-16). В той же день позивач здійснив переказ грошових коштів у сумі 38165грн. за реквізитами, зазначеними продавцем, а отримувачем коштів є відповідачка, що підтверджується копією квитанції №Р24А210822258D94511 (а.с.62). Замовлений ноутбук позивач не отримав, у зв`язку з чим 27.09.2023 подав заявку про повернення грошей, на що представник інтернет-магазину запевнив його у поверненні сплачених грошових коштів, що підтверджується листуванням між позивачем та представником інтернет-магазину у месенджері «Вайбер» (а.с.17-20). На день звернення позивача до суду та на день вирішення справи позивачеві не поставлений замовлений товар та не повернуті перераховані відповідачці грошові кошти. Зазначені обставини підтверджені належними письмовими доказами та не оспорюються відповідачкою і третьою особою. Надаючи оцінку правовідносинам сторін суд зауважує наступне. Виходячи з підстав позову та встановлених обставин, між сторонами виникли правовідносини, які регулюються главою 83 Цивільного кодексу України щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Відповідно до ст. 1212 ЦК особа, яка набула майно або зберегла його в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Аналіз вказаної норми права дає підстави для висновку про те, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі підстави відпали. Оскільки позивач перерахував відповідачці гроші в обмін на поставку товару, а ці дії не були вчинені, отримані відповідачкою гроші утримуються нею безпідставно, а тому підлягають стягненню на користь позивача на підставі ст. 1212 ЦК України. З доводами відповідачки про те, що отримані нею від позивача грошові кошти є авансом за договором поставки, укладеним у спрощеній формі, суд не погоджується з наступних підстав. Дійсно, відповідно до ч.1 ст 181 ГК України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.Проте, зазначена норма щодо форми договору підлягає застосуванню суб`єктам підприємницької діяльності, до яких не відноситься позивач, який є споживачем послуг, а не суб`єктом господарювання. Стаття 13 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає право споживача у разі укладення договору на відстані . Перед укладенням договорів на відстані продавець (виконавець) повинен надати споживачеві інформацію про: 1) найменування продавця (виконавця), його місцезнаходження та порядок прийняття претензії; 2) основні характеристики продукції; 3) ціну, включаючи плату за доставку, та умови оплати; 4) гарантійні зобов`язання та інші послуги, пов`язані з утриманням чи ремонтом продукції; 5) інші умови поставки або виконання договору; 6) мінімальну тривалість договору, якщо він передбачає періодичні поставки продукції або послуг; 7) вартість електронних комунікаційних послуг, якщо вона відрізняється від граничного тарифу; 8) період прийняття пропозицій; 9) порядок розірвання договору. Проте суду не надано доказів того, що між позивачем та відповідачкою виникли договірні відносини з приводу купівлі-продажу та поставки товару, оскільки вони навіть не спілкувались між собою з приводу зробленого позивачем замовлення товару. Суду не надані докази, що містять інформацію, яка за своїм змістом відповідає пропозиції однієї сторони укласти певний договір на визначених умовах, та інформацію щодо прийняття такої пропозиції другою стороною або свідчать про вчинення нею дій, що підтверджують прийняття такої пропозиції, договір між сторонами вважається укладеним у письмовій формі. Отже, правовідносини сторін не є договірними, а тому до них підлягають застосуванню положення ст.1212 ЦК України щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави. З вказаних вище підстав позов в частині стягнення з відповідачки безпідставно набутих кошті в розмірі 38165грн є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Разом з тим в частині визнання цих кошті безпідставно набутими позов задоволенню не підлягає, оскільки зазначений спосіб захисту права не відповідає визначеним законом способам захисту порушеного права (ст.16 ЦК України), а стягнення з відповідачки безпідставно набутих грошових коштів є дієвим та достатнім способом захисту порушеного права позивачки. Позов в частині стягнення з відповідачки моральної шкоди підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, якщо таке відшкодування передбачено законом або договором. У договірних відносинах сторони не перебували, а відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст. 27 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Позивач обґрунтовує завдання йому моральної шкоди наступними чинниками: 1) безпідставністю утримання відповідачкою грошових коштів позивача, 2) неможливістю з вини відповідачки користуватися придбаним майном; 3) необхідністю витрачати кошти і час на звернення за правовою допомогою і відстоювати свої права в суді. Судом встановлено, що в період тривалого часу позивач не має можливості користуватись належними йому грошовими коштами. Відповідачка обізнана про безпідставність утримання нею грошових коштів, проте не повернула їх та продовжує утримувати, внаслідок чого позивач вимушений був вживати додаткових зусиль для захисту порушеного права. Неможливість користування грошовими коштами є порушенням права власності в розумінні ст.ст. 316, 317 ЦК України. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону з власної волі, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст. 316 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, до компетенції власника належать: право володіння; право користування; право розпорядження своєю власністю на власний розсуд. Оскільки право власності позивача на грошові кошти було порушене відповідачкою, він як власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди, що передбачено ч.3 ст. 386 ЦК України, у якій зазначено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Разом з тим відповідачка не є відповідальною особою за завдану моральну шкоду, спричинену неможливістю користування придбаним майном (ноутбуком), оскільки договір між нею та позивачем щодо вказаного майна в установленому законом порядку не укладався. З вказаних підстав, з урахуванням часткової необґрунтованості вимоги про стягнення моральної шкоди, виходячи з принципу справедливості та розумності, суд вважає, що у зазначеній частині позов підлягає частковому задоволенню у розмірі 2000грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зауважує наступне. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки про зверненні до суду з позовом позивачкою судовий збір сплачено, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1073,60 грн. Питання про розподіл витрат на правову допомогу підлягають вирішенню у порядку, передбаченому до п.3 ч.1, ч.2 ст. 270 ЦПК України, відповідно до якого суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Outcome: partial