Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та стягнення судових витрат з розгляду даної справи. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що він, позивач, та відповідачка проживали разом та вели спільне господарство в період з 02.04.2011р. по 14.08.2020р. та перебували у шлюбі з 24.07.2010р. по 08.02.2021р., який розірвано на підставі рішення суду. Зазначає, що 17 березня 2021 року ухвалено рішення по поділ майна, яке ставить його в нерівні умови. Відтак, він просить вирішити питання про поділ мйна подружжя, зокрема, телевізор, мікрохвильову піч, упс, персональний комп"ютер, монітор, пилосос, пральну машину, автомобільні колеса, кредитні зобов"язання. Ухвалою від 18 листопада 2022 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі з призначенням підготовчого судового засідання. У відзиві на позовну заяву відповідачка просить відмовити в задоволенні позовних вимог, вважає позов безпідставним. Зазначає, що в матеріалах цивільної справи відсутні будь - які належні докази в обгрунтування позовних вимог. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 15.03.2023р. закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті цивільну справу. В подальшому позивач уточнив позовні вимоги та просив визнати спільним майном подружжя кредитні зобов"язання. В судовому засіданні позивач уточнені позовні вимоги підтримва, надав аналогічні пояснення, викладені в позовній заяві, просить позов задоволити. В судовому засіданні відповідачка позовні вимоги заперечила у повному обсязі, вважає такі безпідставними. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали розглядуваної цивільної справи, з`ясувавши фактичні обставини у їх сукупності, суд приходить до наступного. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В матеріалах справи міститься рішення Франківського районного суду м. Львова від 08.02.2021р. у цивільній справі №465/5816/20, відповідно до якого шлюб між позивачем та відповідачкою розірвано. Зокрема, судом встановлено, що сторони подружні відносини не підтримували, разом не проживали та спільне господарство не вели. Суд враховує ту обставину, що ініціатором розірвання шлюбу був позивач [PERSON] та із позовною заявою про розірвання шлюбу звернувся 11 вересня 2020 року. Відтак, суд приходить до висновку, що не потребує додаткового доказування обставини перебування сторін у шлюбі та підстави його розірвання, оскільки такі встановлені судовим рішенням. У позовній заяві позивач обгрунтовує свої позовні вимоги щодо визнання спільним майном подружжя кредитних зобов"язань тим, що кредитні кошти використовувалися на потреби сім"ї. В підтвердження та обгрунтування позовних вимог позивачем долучено паспорти споживчих кредитів від 25.06.2020р., 26.06.2020р., 27.08.2020р., заяви клієнта, виписка з руху коштів по картці від 18.05.2022р., за період з 01.01.2020р. по 28.09.2020р. Згідно з частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, за змістом вказаної норми щодо майна, придбаного під час шлюбу, діє презумпція його спільності для подружжя, доки один з них не доведе його придбання за особисті кошти. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно частини 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За нормою частин 2, 4 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 02.06.2021 в справі № 463/3330/16-ц, правовий аналіз частини четверто їстатті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Матеріали справи не свідчать про те, що кредитні кошти надано для забезпечення поточних потреб сім`ї та були використані в інтересах сім`ї. Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Ч.1 ст.79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає встановленим, що подані стороною позивача докази у справі на обгрунтування позовних вимог не є достовірними та достатніми, не містять даних, які свідчать про отримання позивачем кредитних коштів для потреб сім"ї, та використовувалися спільно з відповідачкою у справі. Суд вважає встановленим, що позивачем подані докази, які самі по собі виключають та спростовують факт отримання кредитних коштів в інтересах сім"ї, а відтак не належать до спільного майна подружжя. При цьому, суд враховує ту обставину, що кредитні кошти отримані позивачем, починаючи з 25.06.2020р., тобто в період, коли за твердженням самого позивача шлюбні відносини з відповідачкою не підтримувалися. Факт перебування позивача у зареєстрованому шлюбі під час отримання кредиту недостатньо для покладення на таке подружжя солідарного зобов`язання з повернення цього кредиту. Стандарт доказування, тобто ступінь доведеності обставин справи сторонами є питанням досить складним для Суду, яке він вирішує у кожній справі окремо. Загальне правило, сформульоване у рішенні по справі Ireland v. the United Kingdom (5310/71, § 161, 18 January 1978) наступним чином: оцінюючи докази Суд застосовуватиме стандарт доказування «поза розумним сумнівом», але додає, що такий доказ може слідувати з співіснування достатньо сильних, чітких та узгоджених припущень або інших схожих неспростованих презумпцій факту. В цьому контексті поведінка Сторін при отриманні доказу також приймається до уваги. Суд наголошує, що переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед тим складом суду, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку. Суд звертає увагу, що пояснення позивача, як і докази, що надаються, не містять в собі обгрунтувань щодо підставності заявленого позову. Позивачем не надано жодних доказів, які свідчать про те, що позивачем та відповідачкою проводилися спільні витрати кредитних коштів в інтересах сім"ї чи для ведення спільного господарства. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи. Разом з тим позивач не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог щодо боргу та визнання його спільним майном подружжя, яке на думку позивача підлягає поділу. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, які уточнені в ході судового розгляду, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні уточнених позовних вимог у зв"язку з їх недоведеністю. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed