Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання договору про надання послуг, стягнення коштів та моральної шкоди. У своїй позовній заяві просила суд: 1) Розірвати договір про надання ремонтних послуг з [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS] . 2) стягнути з [PERSON] на мою користь сплачені кошти за неналежне виконання будівельних робіт в повному обсязі 181 195,76 гривень. 3) Стягнути з [PERSON] на мою користь збитки у вигляді витрат по оплаті юридичних послуг на загальну суму 35 100 гривень. 4) Стягнути з [PERSON] на мою користь грошову компенсацію спричиненої моральної шкоди у розмірі 10 000 гривень. Свою позовну заяву обґрунтувала тим, що [PERSON] уклала з ФОП [PERSON] усний договір про виконання ремонтних робіт в квартирі, яка належить її доньці та розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідач повинен був провести будівельно-оздоблювальні роботи. 17.03.2021 року Відповідач почав виконувати свої обов?язки згідно усного договору. Зауважує, що послуги не було надано у повному обсязі, а тому просить стягнути кошти за неналежне виконання будівельних робіт та моральну шкоду. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 20 вересня 2021 року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року було відкрито провадження у справі. 31 грудня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого просили відмовити у задоволенні позову. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 21 лютого 2022 року було вирішено передати матеріали цивільної справи до Шевченківського районного суду м. Києва для розгляду за підсудністю. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05 вересня 2022 року справу було прийнято у провадження судді Фролової І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 квітня 2023 року було закрито підготовче провадження у справі. Представник позивача у судовому засіданні просив суд позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. Судом встановлено та вказане не було спростовано самими сторонами, що [PERSON] в березні 2021 році уклала з Фізичною особою-підприємцем [PERSON] усний договір про виконання ремонтних робіт в квартирі, яка належить її доньці та розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідач повинен був провести вирівнювання стін та стелі, як підготовчі роботи для фарбування, в подальшому вирівняння підлоги та покласти плитку в ванній кімнаті, а також утеплити балкон та лоджію. Домовленість була в усному вигляді, будь-яких договорів в письмову вигляді між сторонами не було укладено. [PERSON] , фізична особа-підприємців. Місцезнаходження: [ADDRESS] . Види діяльності: 43.29 Інші будівельно-монтажні роботи (основний); 43.99 Інші спеціалізовані будівельні роботи, н.в. і.у. 43.39 Інші роботи із завершення будівництва; 43.34 Малярні роботи та скління; 43.33 Покриття підлоги й облицювання стін; 43.31 Штукатурні роботи З 26 травня 2021 року, [PERSON] припинив діяльність. Позивачка мала частковими авансовими платіжками оплачувати виконання робіт та давати кошти для купівлі будівельних матеріалів. Купівля матеріалів повинна була підтверджуватись відповідними чеками з магазинів. 17 березня 2021 року Відповідач почав виконувати свої обов`язки згідно усного договору. 26 червня 2021 року від Відповідача було надіслано повідомлення на мобільний телефон про те, що він відмовляється від виконання робіт, а ключі від квартири залишив у ближньому кіоску. У судовому засіданні свідки: [PERSON] та [PERSON] зазначили, що всі роботи було виконано, розбіжності між сторонами усунуто. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Ураховуючи загальні ознаки зобов`язань, які характеризуються особливостями суб`єктивного складу сторін договору та об`єкта цих зобов`язань - виконання суб`єктом підприємницької діяльності (підрядником) певної роботи за завданням фізичної особи (змовника) за плату, суд приходить до висновку, що між сторонами було укладено договір побутового підряду, який є окремим різновидом підрядних договорів. Правовідносини, що виникають з договору побутового підряду, врегульовані нормами параграфів 1, 2 глави 61 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України). На вказані правовідносини також поширюється і дія Закон України «Про захист прав споживачів». Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За змістом статті 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. [PERSON] посилається на те, що [PERSON] порушив умови договору, а саме було вчинено будівельно-оздоблювальні роботи неналежної якості. Згідно із частиною першою статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Відповідно до частини третьої статті 865 ЦК України до відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. За умовами статті 857 ЦК України робота, виконана підрядником, має відповідати умовам договору підряду, а в разі їх відсутності або неповноти - вимогам, що звичайно ставляться до роботи відповідного характеру. Виконана робота має відповідати якості, визначеній у договорі підряду, або вимогам, що звичайно ставляться, на момент передання її замовникові. Результат роботи в межах розумного строку має бути придатним для використання відповідно до договору підряду або для звичайного використання роботи такого характеру. Згідно з частиною третьою статті 849 ЦК України якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника. Відповідно до частини третьої статті 858 ЦК України, якщо відступи у роботі від умов договору підряду або інші недоліки у роботі є істотними та такими, що не можуть бути усунені, або не були усунені у встановлений замовником розумний строк, замовник має право відмовитися від договору та вимагати відшкодування збитків. Аналогічні правила встановлює статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за приписом якої, у разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач має право на свій вибір вимагати: 1) безоплатного усунення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) у розумний строк; 2) відповідного зменшення ціни виконаної роботи (наданої послуги); 3) безоплатного виготовлення іншої речі з такого ж матеріалу і такої ж якості чи повторного виконання роботи; 4) відшкодування завданих йому збитків з усуненням недоліків виконаної роботи (наданої послуги) своїми силами чи із залученням третьої особи; 5) реалізації інших прав, що передбачені чинним законодавством на день укладення відповідного договору. За наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. Визначаючи, чи є істотними недоліки виготовленого відповідачем письмового столу, суд враховує пункт 12) частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», де дане визначення істотного недоліку: істотний недолік - недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з нижченаведених ознак: а) він взагалі не може бути усунутий; б) його усунення потребує понад чотирнадцяти календарних днів; в) він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором. Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). 13 липня 2021 року позивач направила відповідачу письмову претензію, в якій просила розірвати договір. Щодо вказаного суд зауважує, що матеріали справи дійсно містять копію претензії з фіскальним чеком ПАТ «УКРПОШТА», однак вказане не може бути прийнято судом, як належний доказ, оскільки не було долучено опис вкладення, що позбавляє суд можливості пересвідчитись, що саме було направлено [PERSON] .. Будь-яких доказів, визначених статтями 76, 80 ЦПК України, які б свідчили про те, що відповідачем виконані роботи з виготовлення та поставки кухонного столу є неякісними, позивачем не надані, умовами укладеного між сторонами договору не встановлено вимог щодо виготовлення замовленого виробу (письмовий стіл) і позивачем було прийнято доставлений відповідачем виріб. Зробити будь-які висновки з фото долучених сторонами, суд позбавлений можливості, оскільки сама по собі форма подачі доказу в такому вигляді не дає можливості ідентифікувати характер невідповідності замовлених робіт. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних, беззаперечних та достатніх доказів на підтвердження неякісних робіт, виконаних відповідачем, а саме, наявності недоліків, істотних недоліків у виконаній роботі, причин таких недоліків, завданого збитку та його розміру, а тому позивачем недоведені позовні вимоги в частині розірвання договору та відшкодування матеріальних збитків, відтак не підлягають задоволенню. Також позивач стверджує, що «..Відповідач почав уникати зі мною зустрічей, але при цьому я продовжувала надавати йому кошти за роботу та для купівлі будівельних матеріалів. Я також надавала кошти Відповідачу шляхом переведення коштів на картковий рахунок АТ «ПриватБанку» який належить [PERSON] ....». Як зазначено Позивачем, в якості доказів на підтвердження своїх позовних вимог надано копії квитанцій АТ «ПриватБанку» та копії накладних. Проте, як вбачається з додатків до Позовної заяви, Позивачем надано одну видаткову накладну №ДС 3745 від 29.03.2021 року та 12 замовлень покупця. З даного привод суд зауважує, що з квитанцій АТ «ПриватБанку», вбачається поповнення картки по номеру на суму - 57680.0 грн., отримувач - [PERSON] Однак, вказані квитанції не містять даних щодо особи відправника та даних щодо призначення платежу. Що стосується видаткової накладної №ДС 3745 від 29.03.2021 року. Статтею 1 Закону України від 16.07.1999 N?996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" із змінами та доповненнями (далі - Закону N?996) визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Відповідно до ст.9 Закону N?996 первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов?язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Ведення документальне забезпечення документів передбачено записів у Положенням про Міністерства фінансів У країни від 24.05.1995 N?88. бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Акт приймання виконаних робіт - документ, який фіксує закінчення будь-яких робіт та приймання їх замовником за кількістю та якістю. Накладна - документ, що використовується при передачі товарно-матеріальних цінностей від однієї особи іншій. Є декілька видів накладних, наприклад, видаткова накладна, арів або транспортна накладна, тощо. Видаткова накладна фіксує факт отримання/передачі товарів або послуг і по суті завершує купівлю-продажу між продавцем і покупцем. Видаткова накладна може бути замінена актом здачі-приймання. Товарно-транспортна накладна використовуеться, якщо в процесі купівлі-продажу бере участь транспортна (експедиторська) компанія, що займається перевезенням товару від продавця до покупця. Пунктом 1 ст.3 Закону України від 06.07.1995 N?265/95-ВР "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" із змінами та доповненнями (далі - Закону N?265/95) суб?єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов?язані проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок. Згідно ст.2 Закону N?265/95 розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну. Відповідно до ст.8 Закону N?265/95 форма, зміст розрахункових документів, порядок реєстрації та ведення розрахункових книжок, книг обліку розрахункових операцій, а також форма та порядок подання звітності, пов?язаної із застосуванням реєстраторів розрахункових операцій або використанням розрахункових книжок, встановлюються органом доходів і зборів. Згідно п. 1.4 Інструкції розрахунковий документ - документ на паперовому носії, що містить доручення та/або вимогу про перерахування коштів з рахунку платника на рахунок отримувача. Відповідно до п.1.13 Інструкції під час здійснення розрахунків можуть застосовуватись розрахункові документи на паперових носіях та в електронному вигляді. Цією Інструкцією встановлено правила використання під час здійснення розрахункових операцій таких видів платіжних інструментів: меморіального ордера, платіжного доручення, платіжної вимоги - доручення, платіжної вимоги, розрахункового чека, акредитива, інкасового доручення (розпорядження). Використання векселів та спеціальних платіжних засобів, зокрема платіжних карток (у тому числі корпоративних платіжних карток), регулюється законодавством України, у тому числі нормативно-правовими актами Національного банку. Позивачем зазначено, що всього було передано Відповідачу грошові кошти на загальну суму 181 195, 76 грн., з яких 61 000 грн. - за виконання роботи та 120 195,76 грн. на будівельні матеріали. Однак, з наданих Позивачем доказів на підтвердження своїх позовних вимог (копії квитанцій АТ «ПриватБанку» копії накладної, копії замовлень покупця) не підтверджують факт передання Позивачем - Відповідачу 61 000 грн. за виконання роботи та 120 195,76 грн. на будівельні матеріали. Крім того, як вже було зазначено, копії квитанцій АТ «ПриватБанку» не містять даних щодо особи відправника та даних щодо призначення платежу, хто саме власник коштів та джерело законного походження даних не малих коштів. Докази, що підтверджують перерахування коштів Відповідачу на загальну суму 181 195, 76 грн. з рахунку платника - Позивача на рахунок отримувача - Відповідача чи будь-яких інших доказів, що свідчать про отримання останнім вказаних коштів - також до суду не надано, а якщо то є такі докази, то просимо позивача надати і нам та суду. Таким чином, з наданих Позивачем доказів неможливо встановити факт передачі Позивачем - Відповідачу, коштів на загальну суму 181 195, 76 грн. та цільове призначення даних коштів. Докази надані Позивачем, у сукупності не є достатніми та не дають змогу дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмета доказування. До позову не додано належних та допустимих доказів, які беззаперечно підтверджували 6 обставини, якими обґрунтовано відповідні вимоги Позивача. Таким чином, підстави для повернення грошових коштів Позивачу - відсутні. Щодо судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed