Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 14.01.2020 між нею та [PERSON] укладено Договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Броварського нотаріального округу Іваненком О.В. Відповідно до Договору позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 74200,00грн на строк до 14.01.2023. На виконання умов Договору протягом 2020-2022 років відповідач частинами повертав кошти, на що позивачка надавала відповідачу власноруч написані розписки. Станом на дату виконання Договору відповідач повернув позивачці 29200,00грн. Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем за Договором складає 45000,00грн які позивачка просить стягнути з відповідача [PERSON] та відшкодувати судові витрати. Ухвалою Деснянського районного суму м. Києва від 06.03.2023 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву Від відповідача [PERSON] 04.04.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якої зазначено, що позивач із відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.07.1994 по 2006 року. Від спільного шлюбу сторони мають двох дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно з виконавчим листом № 2-6405 виданого 18.12.2006 Деснянським районним судом м. Києва, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей до їх повноліття. Деснянським відділом Державної виконавчої служби у м. Києві було відкрито виконавче провадження [NUMBER]/8. У зв`язку з втратою відповідачем роботи у нього з`явилась заборгованість по аліментам в розмірі 74191,66грн. З метою погашення заборгованості по аліментам, позивач запропонував відповідачу в рахунок погашення заборгованості в розмірі 74200,00грн укласти Договір позики на суму заборгованості по аліментам, на що відповідач погодився. Відповідно до умов позики позивач передала відповідачу готівкою у власність 74200,00грн у строк до 14.01.2023. Однак фактично гроші відповідачу не передавались. На підставі вищенаведеного просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Від позивачки [PERSON] 11.04.2023 до суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивачка не заперечує той факт, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають двох спільних дітей. Підтверджує факт отримання виконавчого листа № 2-6405 та пред`явлення його до виконання до Деснянського відділу державної виконавчої служби. Однак позивачка зазначає, що дані обставини не мають значення для розгляду даної справи, оскільки виконавче провадження є завершеним, що свідчить про відсутність у [PERSON] перед нею заборгованості зі сплати аліментів. Також позивачка зазначає, що у Договорі позики від 14.01.2020 не зазначено, що він укладається саме задля гарантії сплати відповідачем аліментів на користь позивача. Просить позов задовольнити в повному обсязі. Від відповідача [PERSON] 02.05.2023 до суду надійшло заперечення на відзив, відповідно до якого відповідач зазначає, що у межах виконавчого провадження ВП[NUMBER] винесено постанову про застосування обмежень, серед яких було встановлено тимчасове обмеження боржника у праві керування транспортними засобами до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі. На виконання даного обмеження, відповідача було зупинено працівниками поліції, на його робочому автомобілі, та вилучено посвідчення водія. Однак враховуючи, що єдиним видом заробітку відповідача була робота пов`язана з керуванням автомобілю, вилучене посвідчення водія фактично призвело б до втрати робочого місця та заробітку. Тому задля того, щоб державний виконавець мав правову підставу для повернення посвідчення водія, позивачка написала заяву державному виконавцю про те, що вона не має майнових претензій по стягненню аліментів до [PERSON] , що дало змогу завершити виконавче провадження та стало підставою для повернення відповідачу посвідчення водія. Однак щоб змушувати [PERSON] сплачувати заборгованість по аліментам, позивачка запропонувала відповідачу в рахунок погашення заборгованості в сумі 74200,00грн укласти Договір позики на суму заборгованості по аліментах, на що відповідач погодився. Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Півторак Р.А. в судове засідання, призначене на 18.07.2023 не з`явились. Від представника позивачки - адвоката Півторак Р.А. до суду надійшла заява з проханням слухати справу за відсутності сторони позивача. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять позов задовольнити. Не заперечують проти розстрочки рішення суду терміном на один рік. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Змаженко Л.Я. в судове засідання, призначене на 18.07.2023 не з`явились. Від представника відповідача - адвоката Змаженко Л.Я. до суду надійшла заява з проханням слухати справу за відсутності сторони відповідача. Визнають, що [PERSON] має заборгованість перед позивачкою в розмірі 45000,00грн, а отже позов визнають повністю, та просять розстрочити виконання рішення суду терміном на один рік, щомісячно по 3750,00грн. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення у відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, взявши до уваги визнання відповідачем позову, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. [PERSON] та [PERSON] з 15.07.1994 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу Серії [NUMBER] . Від шлюбу сторони мають двох дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . В 2006 році шлюб між сторонами було розірвано. Згідно свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] , видане 15.07.1994, позивачка мала дошлюбне прізвище « [PERSON] », яке при укладанні шлюбу було змінено на « [PERSON] ». Після розірвання шлюбу позивачка змінили прізвище з « [PERSON] » на дошлюбне - « [PERSON] ». В подальшому, згідно свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] , видане 24.11.2022, позивачкоюбуло змінено прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». До того ж судом встановлено, що Деснянським районним відділом державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) було відкрито виконавче провадження ВП № [NUMBER] на підставі виконавчого листа № 2-6405 виданого 18.12.2006 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дітей в розмірі по 325грн щомісячно, починаючи з 23.10.2006 до їх повноліття. Постановами Головного державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) Заяць О.В. від 27.03.2019 було встановлено тимчасове обмеження боржника, [PERSON] у праві керування транспортними засобами та встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 14.01.2020 у ВП [NUMBER], виданої Головним державним виконавцем Заяць О.В., у [PERSON] наявна заборгованість зі сплати аліментів станом на 30.12.2017 в загальному розмірі 74191,66грн. Згідно заяви на ім`я начальника Деснянського РВ ДВС м. Києва від 14.01.2020, [PERSON] просить закрити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-6405 від 18.12.2006 виданого Деснянським судом м.Києва про стягнення з [PERSON] на її користь аліменти у зв`язку із повним виконанням рішення суду. Претензій до боржника не має, заборгованість відсутня. Постановами Головного державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) Заяць О.В від 24.01.2020 скасовані тимчасові обмеження [PERSON] у праві керування транспортними засобами та праві виїзду за межі України. Постановою Головного державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) Заяць О.В від 27.01.2020 виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-6405 виданого 18.12.2006 Деснянським районним судом міста Києва закінчено. Отже судом беззаперечно встановлено, що у сторін щодо аліментних зобов`язань відсутні будь-які претензії один до одного, ВП [NUMBER] закінчено. Між [PERSON] та [PERSON] , 14.01.2020 було укладеного Договір позики, відповідно до якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 74200,00грн. Зазначену суму грошей позичальник зобов`язується передати готівкою у строк до 14.01.2023. Відповідач [PERSON] частково виконав умови Договору та повернув частину грошей в розмірі 29200,00грн, що не заперечувалось сторонами. Станом на момент звернення до суду відповідач [PERSON] має заборгованість перед позивачкою [PERSON] в розмірі 45000,00грн, яку відповідач визнав в повному розмірі. Відповідно до пункту першого частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Стаття 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимоги ст. 530 ЦК України, визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк, тобто згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. За змістом ч. 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 (на яку послався суд апеляційної інстанції), від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі №628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі №758/2418/17 (провадження № 61-9694св20). Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19). З наявних матеріалів справи судом встановлено, що зазначена сума позики відповідає сумі заборгованості зі сплати аліментів та свідчить про дійсність наміру сторін, укладанням Договору позики, спонукати відповідача [PERSON] виплатити позивачці [PERSON] заборгованість по аліментам на утримання спільних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Як убачається з заяви представника відповідача [PERSON] - адвоката Змаженка Л.Я., сторона відповідача позов про стягнення боргу за Договором позики від 14.01.2020 визнає. Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також беручи до уваги заяву сторони відповідача про визнання позову, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Змаженко Л.Я., подав до суду клопотання про розстрочення виконання рішення суду терміном на один рік, щомісячно по 3750грн, обґрунтовуючи, що дохід відповідача не дасть останньому змогу виконати рішення суду в добровільному порядку виплатити однією сумою в розмірі 45000,00грн. Згідно із ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Враховуючи матеріальне становище відповідача, та те, що представник позивачки [PERSON] у своїй заяві від 18.07.2023 проти застосування розстрочки терміном на один рік, із щомісячною сплатою в розмірі 3750грн - не заперечує, суд вважає за доцільне розстрочити виконання рішення суду про стягнення загальної суми боргу в розмірі 47000,00грн на один рік зі сплатою щомісячних платежів в розмірі 3750,00грн. Відповідно до ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, ухвалюючи рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат між сторонами. У відповідності до ч. 1 ст.142 Цивільного процесуального кодексу України - у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку з зазначеним вище, суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 536,80грн, та повернути позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову в сумі 536,80грн.

Outcome: approved