Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] через свого представника - адвоката Гудз Р.А. звернулась до Вільнянського районного суду Запорізької області із позовною заявою про відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 16.07.2020 о 21 годині 50 хвилин [PERSON] , керуючи автомобілем ВАЗ 210990, д/н [NUMBER] , на автодорозі не доїзжаючи 1 км до с. Максимівка Вільнянського району Запорізької області здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди від отриманих травм батько позивачки помер на місці. Відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені за № 12020080210000613 від 17.07.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. 13.08.2020 позивачка зверталась до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування моральної шкоди, понесених витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника, а також відшкодування утриманцю. 25.11.2022 позивачкою подано заяву про долучення додаткових документів та уточнено заявлену вимогу шляхом виключення моральної шкоди у розмірі 28338,00 грн. 14.02.2023 відповідачем прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування в інтересах позивачки з тих підстав, що 50 % страхового відшкодування вже виплачено дружині потерпілого- [PERSON] , крім того наявна провина пішохода [PERSON] у настанні дорожньо-транспортної пригоди. Позивачка зазначає, що у постанові про закриття кримінального провадження містяться відомості про те, що згідно висновку судово-медичної експертизи від 28.07.2020 № 3027, смерть [PERSON] настала від тупої сполученої травми голови, шиї, тулуба та кінцівок з численними переломами кісток скелету та пошкодженнями внутрішніх органів, тупа травма голови, шиї, тулуба та кінцівок утворилась незадовго до настання смерті та знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку із настанням смерті. Посилання у постанові про закриття кримінального провадження на стан алкогольного сп`яніння загиблого не надає право страховику самостійно зменшувати розмір виплати стразового відшкодування. Позивачка стверджує, що відповідачем визнано дорожньо-транспортну подію страховим випадком, оскільки виплату страхового відшкодування дружині загиблого здійснено. Позивачка зазначає, що листом від 14.02.2023 розмір страхового відшкодування у розмірі 28338,00 грн., що становить 50 % від страхової суми сплачено дружині загиблого- [PERSON] 15.11.2021 та 09.02.2022, тобто після отримання відомостей про відповідне коло осіб, яким належить право одержання страхового відшкодування та заяви про виплату страхового відшкодування в інтересах доньки загиблого-позивачки по справі. Просить стягнути із ТДВ «Страхова компанія «КРЕДО» страхове відшкодування у розмірі 33316,93 грн., яке складається із моральної шкоди у розмірі 28338,00 грн., пені із розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 18685,50 грн., 3 % річних у розмірі 2019,06 грн., інфляційних втрат у розмірі 12612,37 грн., та витрати на правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн. Ухвалою суду від 13.04.2023 справу прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Заяв із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та клопотань про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін до суду не надходило. 01.05.2023 на електронну адресу Вільнянського районного суду надійшов відзив на позов від 01.05.2023 № 952, у якому не погоджуючись із позовними вимогами [PERSON] відповідач стверджує, що на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія автомобіля ВАЗ 210990, д/н [NUMBER] , [PERSON] була застрахована в ТДВ «Страхова компанія «КРЕДО» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів № АР/9903. 1 05.05.2021 від громадянина [PERSON] , який діяв в інтересах дружини загиблого [PERSON] , надійшла заява на виплату страхового відшкодування у вигляді моральної шкоди у розмірі 18892,00 грн. разом із постановою про закриття кримінального провадження від 31.08.2020 у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Відповідач зазначає, що за нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим). Загальний розмір такої регламентної виплати стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі на день настання страхового випадку і виплачується рівними частинами. За розрахунком відповідача, загальний розмір страхового відшкодування 4723,00 грн. (мінімальна заробітна плата на дату ДТП) Х 12 = 56676,00 грн. Оскільки у загиблого [PERSON] крім дружини [PERSON] є ще донька [PERSON] , розмір відшкодування на кожну особу складав по 28338,00 грн. (56676,00 грн./2). Дружині загиблого [PERSON] 15.11.2021 страховим актом № 4561 було відшкодовано 18892,00 грн. моральної шкоди, 09.02.2022 страховим актом № 1100021-2 [PERSON] було відшкодовано моральну шкоду у розмірі 9446,00 грн. Тобто дружині загиблого [PERSON] виплачено страхове відшкодування у загальному розмірі 28338,00 грн. (18892,00 грн.+9446,00 грн.) 25.11.2022 від громадянина [PERSON] , який діяв в інтересах позивачки (доньки загиблого), надійшла заява на виплату страхового відшкодування у вигляді моральної шкоди у розмірі 28338,00 грн. Відповідачем відмовлено у виплаті страхового відшкодування із тих підстав, що кримінальне провадження № 12020080210000613 було закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія ВАЗ 210990, д/н [NUMBER] , складу кримінального правопорушення, дорожньо-транспортна пригода сталась з вини пішохода. Відповідач стверджує, що виходячи із матеріалів справи потерпілим [PERSON] було допущену грубу необережність, що виявляється у сильному алкогольному сп`яніння (виявлено концентрацію етилового спирту в крові-2,7 проміле, в сечі-3,4 промілє). Відповідач стверджує, що чисельні докази, досліджені під час розгляду кримінального провадження № 12020080210000613, вказують на те, що у зв`язку з протиправними діями пішохода водій автомобіля ВАЗ 210990, д/н [NUMBER] , [PERSON] не мав можливості уникнути зіткнення, тому відповідач мав повне право не виплачувати страхове відшкодування зовсім. Відповідач вважає, що у зв`язку із дотриманням останнім ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», вимоги позивачки щодо стягнення із нього пені, 3 % річних, інфляційних втрат є таким, що суперечить чинному законодавству. У задоволенні позовних вимог просив відмовити. 03.05.2023 на електронну адресу Вільнянського районного суду Запорізької області надійшов уточнений відзив від 03.05.2023 № 967, у якому у доповнення до первісного відповідач стверджує, що вивчивши більш детально матеріали справи останньому стало відомо, що потерпілий [PERSON] , перебуваючи у сильному алкогольному сп`янінні рухався по проїзній частині автодороги, порушивши п. п. 4.1, 4.4 ПДР. Кримінальне провадження № 12020080210000613 закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія ВАЗ 210990, д/н [NUMBER] , [PERSON] складу кримінального правопорушення, смерть [PERSON] сталася з вини потерпілого. Посилаючись на п. 32.1 ст. 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності. Відповідач стверджує, що у даному випадку мають місце надзвичайні та невідворотні події, які у своїй сукупності є непереборною силою, а також наявності ознак непрямого умислу (ст. 24 КК України), умислу (ст. 10 КУпАП) пішохода [PERSON] , що виключає відповідальність страховика та власника джерела підвищеної небезпеки за наслідками дорожньо-транспортної пригоди. Відповідач із посиланням на постанову про закриття кримінального провадження стверджує, що [PERSON] не є винуватцем дорожньо-транспортної пригоди. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Постанова про закриття кримінального провадження № 12020080210000613 є чинною, має преюдиційне значення при вирішенні даного спору. Саме по собі бажання позивачки отримати більше страхового відшкодування не спростовує того факту, що відповідач діяв у відповідності до Закону при розслідуванні страхової справи та розрахунку страхового відшкодування. Відповідач наполягав на відмові у задоволенні позовних вимог. 03.05.2023 до канцелярії Вільнянського районного суду Запорізької області представником позивачки подано клопотання про долучення до матеріалів справи копії постанов Верховного суду у справі № 191/1119/22 від 22.02.2023. 05.05.2023 до канцелярії Вільнянського районного суду Запорізької області представником позивачки подано заяву про залишення за собою права надати суду детальний опис наданих правничих послуг та підтверджуючі документи щодо оплати гонорару адвоката протягом п`яти днів після ухвалення рішення або за завершення розгляду справи по суті. 05.05.2023 до канцелярії Вільнянського районного суду Запорізької області представником позивачки подано заяву про збільшення позовних вимог із розрахунком, а саме про стягнення із ТДВ «Страхова компанія «КРЕДО» на користь [PERSON] 34877,00 грн., яка складається із моральної шкоди у розмірі 28338,00 грн., пені із розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 19578, 34 грн., 3 % річних у розмірі 2072,63 грн., інфляційних втрат в розмірі 13226,63 грн., 7000,00 грн. правничої допомоги, із долученням розрахунку. 12.05.2023 на електронну адресу Вільнянського районного суду Запорізької області надійшли заперечення від 12.05.2023 № 1052, у яких відповідачем зазначено, що посилання представника позивачки на судову практику, зокрема постанову Верховного суду від 22.02.2023 № 191/1119/22, є недоречним із тих підстав, що дорожньо-транспортна пригода сталась з вини потерпілого. Водій не мав технічної можливості запобігти дорожньо-транспортній пригоді, так величина інтервалу між останнім та пішоходом на проїзній частині смуги перешкоджало водію [PERSON] уникнути наїзду на потерпілого. Наведені обставини свідчать про те, що потерпілий [PERSON] , як учасник дорожньо-транспортної пригоди, також несе відповідальність за свої дії, перебуваючи в статусі пішохода, допустив грубу необережність, а саме нехтував правилами безпеки руху та з урахуванням його нетверезого стану міг не лише передбачити, але й бажати або свідомо допускати настання шкідливого результату. У задоволенні позову [PERSON] просив відмовити. 16.05.2023 до канцелярії Вільнянського районного суду Запорізької області представником позивачки подано заперечення на уточнений відзив, у якому стверджує, що посилання на виплату моральної шкоди дружині потерпілого [PERSON] не може слугувати безумовної підставою відмови у виплаті страхового відшкодування на користь [PERSON] . Загальний розмір регламентної виплати таким особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку і виплачується рівними частинами. Аргументація відповідача щодо невстановлення кола осіб та трактування у відзиві страхової справи за заявою про виплату страхового відшкодування [PERSON] у даному випадку не повинно розглядатись, адже вказана особа не є учасником справи. На задоволенні позовних вимог наполягав. 16.05.2023 до канцелярії Вільнянського районного суду Запорізької області представником позивачки подано відповідь на відзив, у якому стверджує, що дорожньо-транспортна пригода мала місце внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки та поведінки потерпілого, а не внаслідок непереборної сили, як про це помилково стверджує заявник. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі якщо шкоду завдано смертю фізичної особи. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і не винуваті володільці об`єктів, які є джерелами підвищеної небезпеки. Посилаючись на ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», представник позивачки стверджує, що пішохід не є особою, на яку поширюються норми ст. 1187 ЦК України, і навіть у разі скоєння правопорушення, що потягло за собою заподіяння шкоди власнику транспортного засобу не може вважатися належним суб`єктом відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Вважає, що Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», чітко передбачено розмір виплати на одного потерпілого, який не підлягає зменшенню, а невиплачена частина моральної шкоди у розмірі 28338,00 грн. підлягає стягненню із відповідача у повному обсязі. Вважає, що позивачка хоча і не є стороною договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного відповідачем, але наділяється правами за цим договором, отже зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`янання. Наполягали на задоволенні позовних вимог. 19.05.2023 на електронну адресу Вільнянського районного суду Запорізької області надійшли заперечення від 19.05.2023 № 1111, у яких відповідачем зазначено, що кримінальне провадження № 12020080210000613 закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія ВАЗ 21099, д/н [NUMBER] , складу кримінального правопорушення, а наслідком дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої настала смерть [PERSON] , відбулась із вини пішохода, відтак дана дорожньо-транспортна пригода не є страховим випадком у розумінні ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». На відмові у задоволенні позовних вимог наполягав. 23.05.2023 до канцелярії Вільнянського районного суду Запорізької області представником позивачки подано заяву про збільшення позовних вимог із розрахунком, а саме про стягнення із ТДВ «Страхова компанія «КРЕДО» на користь [PERSON] 34877,00 грн., яка складається із моральної шкоди у розмірі 28338,00 грн., пені із розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 20548,82 грн., 3 % річних у розмірі 2130,85 грн., інфляційних втрат в розмірі 13309,76 грн., 7000,00 грн. правничої допомоги, із долученням розрахунку. 24.05.2023 до канцелярії Вільнянського районного суду Запорізької області представником позивачки подано заперечення на пояснення, зміст яких зводиться до того, що жодна із вказаних підстав не була причиною для відмови у виплаті страхового відшкодування позивачці, адже відповідачем було прийнято рішення про визнання цивільно-правової відповідальності водія [PERSON] за спричинення шкоди життю [PERSON] , загиблого у дорожньо-транспортній пригоді 16.07.2020, страховим випадком. У розумінні ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі визнання майнових вимог дружини загиблого та прийняття рішення про виплату страхового відшкодування за однією і тією ж подією, факт настання цивільно-правової відповідальності водія та визнання події страховим випадком є встановленим. Жоден із нормативно-правових актів не покладає на потерпілого обов`язку звернення до особи, якій страхових здійснив виплату страхового відшкодування. Представник позивачки на задоволенні позовних вимог наполягав. 24.05.2023 на електронну адресу Вільнянського районного суду Запорізької області надійшли додаткові пояснення, у яких, не погоджуючись із позовними вимогами, відповідач стверджує, що представник позивача неодноразово долучає до матеріалів справи постанови Верховного суду, що суперечить ч. 2 ст. 1193 ЦК України, де зазначено, що у кожному конкретному випадку спір має вирішуватись із урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану, тощо). Пішоходом [PERSON] було допущено грубу необережність, яка сприяла виникненню дорожньо-транспортної пригоди, що виявляється у сильному алкогольному сп`янінні. Підтвердженими матеріалами справи. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 02.06.2023 до канцелярії Вільнянського районного суду Запорізької області представником позивачки подано заперечення на додаткові пояснення, які зводяться до того, що відповідач здійснив добровільно часткову виплату страхового відшкодування на користь дружини загиблого, при цьому нівелюючи факт звернення позивачки із заявою про виплату страхового відшкодування у порядку, визначеному ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», та необхідність проведення вказаної виплати у визначеному законом розмірі. Жодного посилання на чітку норму закону, яка б надавала право відповідачу відмовити доньці загиблого в одержанні належного відшкодування моральної шкоди відповідачем не наведено. Просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 07.06.2023 на електронну адресу Вільнянського районного суду Запорізької області надійшли додаткові пояснення відповідача від 07.06.2023 № 1255, у яких останній просив при винесенні рішення у справі врахувати доводи, викладені у відзиві, уточненому відзиві, запереченнях, поясненнях та додаткових поясненнях, та відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 27.06.2023 до канцелярії Вільнянського районного суду Запорізької області представником позивачки подано заяву, у якій останній просив вирішити питання про ухвалення судового рішення у справі. Дослідивши матеріали справи судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про народження, виданого 18.10.1988 серії [NUMBER] , [INFO] народилась « [PERSON] » (російською мовою), батьком якої вказаний « [PERSON] » (російською мовою), матір`ю « [PERSON] » (російською мовою). Із паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 22.12.2010 Вільнянським РВ УМВС України в Запорізькій області [PERSON] 12.08.1988 зареєструвала шлюб 23.10.2010 із громадянином [PERSON] та взяла прізвище чоловіка. 18.07.2020 Вільнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , про що 18.07.2020 складено відповідний актовий запис № 466. Із довідки Управління патрульної поліції в Запорізькій області № 3020199404711545 вбачається, що 16.07.2020 на автодорозі, не доїзжаючи 1 км до с. Максимівка Вільнянського району Запорізької області, сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля ВАЗ 210990, д/н [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , в результаті якої пішохід [PERSON] загинув. У матеріалах справи міститься поліс № АР/0009903 страхувальника [PERSON] , забезпеченим транспортним засобом є ВАЗ 210990, д/н [NUMBER] . Страховим актом № 4561, виданого 15.11.2021 ТДВ «Страхова компанія «КРЕДО», визнано настання цивільно-правової відповідальності водія [PERSON] за спричинення шкоди життю [PERSON] , загиблого в дорожньо-транспортній пригоді 16.07.2022 страховим випадком. Розмір страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю загиблого, яка підлягає виплаті [PERSON] -дружині загиблого визнати такою, що дорівнює 18892,00 грн. Із платіжного доручення № 7327 вбачається, що відповідач перерахував [PERSON] суму у розмірі 18892,00 грн. Страховим актом № 1100021-2, виданого 09.02.2022 ТДВ «Страхова компанія «КРЕДО», визнано настання цивільно-правової відповідальності водія [PERSON] за спричинення шкоди життю [PERSON] , загиблого в дорожньо-транспортній пригоді 16.07.2022 страховим випадком. Розмір страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю загиблого, яка підлягає виплаті [PERSON] -дружині загиблого визнати такою, що дорівнює 9446,00 грн. Із платіжного доручення № 5718 вбачається, що відповідач перерахував [PERSON] суму у розмірі 9446,00грн. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки, щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного суду. Неправильна юридична кваліфікація позивачем чи відповідачем спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (п. 83 постанови Верховного суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц). За таких обставин суд, з`ясувавши в розгляді справи, що сторона в обгрунтування своїх вимог або заперечень послалася не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх і застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права. За положеннями ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ч. ч. 1,2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (п. 3 ч. 2 ст. 11 України). За приписами ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю (ч. 2 ст. 1168 ЦК України). За приписами ч. 1 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Відповідно до п. 1.12 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» дорожньо-транспортна пригода - подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки. Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (ст. 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Відповідно до п. 27.3. ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» п. 41.1 та п. п. «в» пункту 41.2 ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. У постанові Верховного Суду 15.12.2020 у № 752/17832/14-ц суд дійшов висновку, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. У постанові Верховного Суду від 21.04.2022 у справі № 748/359/20, вказано, що будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним. Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12.07.2007). При цьому суд, досліджуючи матеріали справи не може не взяти до уваги роз`яснення викладені у п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зокрема, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Крім того, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті (ч. 1 ст. 1200 ЦК України). Вказана норма не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги. Зміст ст. 1200 ЦК України, свідчить про те, що право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які не тільки були на утриманні померлого, а й особи, які мали на день смерті право на одержання від нього утримання. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 08.09.2021 № 577/1316/20. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи встановлені обставини справи, суд приходить до беззаперечного висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed