Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-31 00:00:00

Позивач [PERSON] , через свого представника адвоката Трача В.І., звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, про позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини - сина [PERSON] , [INFO] . Обґрунтовує позов тим, що вони з відповідачем перебували у шлюбних відносинах, оскільки разом проживали у м. Москва понад два роки, однак після того, як позивач завагітніла, стосунки між ними погіршилися та вони разом не проживали. Надалі, [INFO] у них народився син [PERSON] , над яким відповідач визнав своє батьківство. Після народження сина сторони намагались проживати разом, однак у них виникали постійні суперечки. У 2011 році позивач з сином вирішили повернутись в Україну, відповідач також виявив таке бажання, у зв`язку із цим, вони приїхали в Україну та проживали у квартирі батьків позивача за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, відповідач влаштувався на роботу до Тернопільського речового ринку, однак у 2013 році відповідач покинув позивача та їхню спільну дитину поїхавши у невідомому напрямку. У 2014 році відповідач декілька разів телефонував до позивача повідомивши їй, що: «їде в Донецьк захищати їх від «нацистів»». Після цих дзвінків відповідач на зв`язок не виходить. З 2013 року відповідач не бачив сина, місце перебування відповідача позивачу не відоме, більше того, він ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє зацікавленості щодо сина, власне як і не цікавиться його станом здоров`я, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не дбає про самоусвідомлення свого сина, тощо. Також, позивач вказала, що відповідач матеріальної допомоги дитині не надає, а до 2023 року обов`язки батька фактично виконував її рідний батько, який є дідусем дитини. Крім цього, вона неодноразово відправляла відповідачу фотографії сина, однак у відповідь відповідач лише вніс позивача у чорний список. Наведене, на думку позивача, свідчить про те, що відповідач не виконує покладених на нього законом батьківських обов`язків, ухиляється від виховання дитини та свідомо нехтує батьківськими обов`язками. Позивач самостійно, без участі та підтримки відповідача, вирішує усі питання виховання дитини, син знаходиться на повному її утриманні та проживає разом з нею. Також, доповнила, що хоч і син народжений у іншій країні, однак на даний час він є громадянином України, відтак при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав щодо дитини, з метою якнайкращого врахування інтересів дитини, слід керуватись законодавством України. На думку позивача, відповідач можливо призваний на службу у країні агресора та бере участь у війні проти України, що також негативно характеризує його. Посилаючись на наведене, просила задовольнити позов. Ухвалою судді від 09.03.2023 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду, яку занесеною до протоколу судового засідання від 07.04.2023, задоволено клопотання представника позивача та направлено справу до органу опіки та піклування для надання висновку щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] 23.05.2023 представник третьої особи - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради подала заяву, у якій просила проводити розгляд справи у її відсутності, за наявними у справі матеріалами, а також долучити до матеріалів справи письмовий висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] . Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання від 13.06.2023, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 29.06.2023 на 14 год. 00 хв., яке у зв`язку з неявкою відповідача, відкладено на 01.08.2023 на 16 год. 00 хв. У судовому засіданні 01.08.2023 позивач [PERSON] та її представник адвокат Трач В.І. позов підтримали, з підстав викладених у позовній заяві, та просили позов задовольнити, не заперечили проти заочного розгляду справи. Також, позивач [PERSON] пояснила, що у зареєстрованому шлюбі з відповідачем не перебувала, вони лише встановили батьківство відповідача щодо їхнього сина, відповідач то з`являвся у її житті та житті сина, то зникав, однак на даний момент місце перебування відповідача їй не відоме. Вказала, що [PERSON] перестав спілкуватись із сином та брати участь у його житті вже більше як три роки, фактично в утриманні сина їй допомагають батьки, однак відповідач жодної участі у вихованні дитини не приймає, тому син не вважає [PERSON] своїм батьком. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, повторно в судове засідання не з`явився, не повідомивши про причини неявки. Відзиву на позов від відповідача не надходило. Представник третьої особи - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради у судове засідання не з`явилася, однак, як зазначалося, раніше нею була подана заява про розгляд справи без її участі. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з частиною четвертою статті 223, статті 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання, не з`явилась у судове засідання без повідомлення причин, не подала відзиву, а позивач та її представник у судовому засіданні не заперечили проти такого вирішення справи. Суд, заслухавши позивача та її представника, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: [INFO] в сторін народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 05.07.2011, виданим Одинцовським управлінням РАЦС Головного управління РАЦС Московської області, а також перекладом з російської на українську мову. Крім цього, у свідоцтві є відмітка про отримання дитиною громадянства Російської Федерації. Відповідно до свідоцтва про встановлення батьківства серії [NUMBER] від 05.07.2011, виданим Одинцовським управлінням РАЦС Головного управління РАЦС Московської області, [PERSON] , [INFO] , громадянин Росії, визнаний батьком дитини [PERSON] , який народився [INFO] у [PERSON] , [INFO] . Також, дитині присвоєно прізвище « [PERSON] ». Як убачається із довідки №90/2018 про реєстрацію особи громадянином України від 06.04.2018, [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Наро-Фомінськ Московської області Росія, за рішенням УДМС України в Тернопільській області від 06.04.2018 набув громадянство України на підставі частини першої статті 7 Закону України «Про громадянство України» та є громадянином України з 15.06.2011. Як убачається з довідки №02-08/42 від 22.02.2023, виданої Тернопільським навчально-виховним комплексом «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-економічний ліцей №9 імені Іванни Блажкевич», [PERSON] дійсно навчається у 5-А класі даного навчального закладу. З відповіді Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня» №117 від 27.02.2023 на адвокатський запит вбачається, що [PERSON] , [INFO] , знаходиться під спостереженням лікаря-педіатра педіатричного відділення №3 поліклінічного відділення даного медичного закладу, відповідно до укладеної декларації. Як слідує з викладених у позовній заяві обставин, якими позивач [PERSON] обґрунтовує свої позовні вимоги, та як пояснила позивач безпосередньо у судовому засіданні, дитина сторін проживає разом з нею за адресою: [ADDRESS] , протягом тривалого часу відповідач жодної участі у вихованні дитини не бере, не цікавиться його життям, не виявляє бажання бачитись з ним, не виконує батьківських обов`язків, не бере участі у вихованні та утриманні дитини, не підтримує з ним ніякого зв`язку. Висновком органу опіки та піклування - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради від 10.05.2023 №486, затвердженим рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №486 від 10.05.2023, визнано доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно дитини [PERSON] , [INFO] . Як убачається із висновку, батько дитини [PERSON] на засідання комісії не з`явився, та не повідомив про причини своєї відсутності, хоча був належним чином повідомлений. Натомість, на засідання комісії з`явився [PERSON] та повідомив, що він проживає з матір`ю, батька він не пам`ятає, оскільки він не приймає жодної участі у його житті. Також у висновку зазначено, що з наданих комісії документів встановлено, що вихованням дитини займається матір, а батько дитини жодного разу не брав участь у шкільних батьківських зборах та не цікавився успіхами сина у навчанні. Зазначений висновок органу опіки і піклування є достатньо обґрунтованим, відповідає вимогам частини п`ятої статті 19 СК України. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Положенням частиною першою статті 3 з Конвенції про права дитини, частини сьомої та восьмої статті 7 СК України передбачено, що при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8). Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Положеннями статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Положеннями частин першої та другої 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, та в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім враховані права батьків. Частинами першою та другою статті 152 СК України передбачено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов`язків щодо неї. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України однією з правових підстав для позбавлення батьківських прав є ухилення матері, батька від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Верховний Суд у постанові від 29.09.2021 у справі № 459/3411/18 зазначив, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «С.С. проти Словенії» дійшов висновку, що оскільки розуміння потреб дитини було обмеженим, а також не існувало емоційного зв`язку між матір`ю та дитиною, позбавлення батьківських прав у такому випадку відповідало конвенційним гарантіям, оскільки інтерес дитини до забезпечення постійного догляду та емоційної стабільності перевищив інтерес матері у збереженні правових зв`язків з дитиною. В справі «Суур проти Естонії» Європейський суд з прав людини також дійшов висновку про відповідність інтересам дитини позбавлення батька батьківських прав щодо неї в зв`язку з втратою контакту з дитиною, а примушування дитини до спілкування могло б бути контрпродуктивним. На підставі досліджених судом доказів судом установлено, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання своєї неповнолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , зокрема свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, не цікавиться здоров`ям дитини, не займається його вихованням, не створює умов для його фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, не забезпечує дитину, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України є правовою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. З урахуванням зазначених обставин, залишення за відповідачем батьківських прав жодним чином не сприятиме інтересам дитини. Відповідач у судове засідання не з`явився та не надав суду жодних доказів на спростування вимог позивача. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача про позбавлення відповідача батьківських прав підлягають до задоволення шляхом позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON] . Згідно з частиною третьої статті 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Проте, позивач не заявила вимоги про стягнення аліментів з відповідача на її користь. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність, суть якого полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Відтак, суд не вправі виходити за межі заявлених позивачем вимог, а позивач після ухвалення рішення у справі має право звернутись до суду з заявою про видачу судового наказу чи з позовною заявою про стягнення з відповідача аліментів, на її власний вибір, виходячи з розміру аліментів, які вона бажає отримувати. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позову з відповідача в користь позивача слід стягнути 1073,60 грн понесеного судового збору. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 164, 180 - 181 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved