Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-31 00:00:00

09 лютого 2023 року [PERSON] (надалі також позивач, [PERSON] ) звернулась до Новосанжарського районного суду Полтавської області з позовною заявою до [PERSON] (надалі також відповідач, [PERSON] ), в якій просила виселити [PERSON] з її будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Новосанжарського районного суду Полтавської області від 10 лютого 2023 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення вказаних в ухвалі недоліків (а.с. 14). На усунення недоліків позивачем до суду надані документи відповідно до ухвали про залишення без руху позовної заяви, а саме: копію квитанції про сплату судового збору (а.с. 24) та уточнену позовну заяву (а.с. 18-21). Після отримання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача ухвалою суду від 06 березня 2023 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с. 35). 02 травня 2023 року суд закрив підготовче провадження та призначив дану справу до судового розгляду по суті (а.с. 69). Ухвалою суду від 22 травня 2023 року визнано обов`язковою явку в судове засідання позивача та відповідача (а.с. 81). Ухвалою суду від 14 червня 2023 року повторно визнано обов`язковою явку в судове засідання позивача та відповідача (а.с. 93). Аргументи учасників справи В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що їй, [PERSON] , на праві власності належить будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На даний час у вищезазначеному будинку проживає гр. [PERSON] , який не є ані членом сім`ї позивачки, ані її родичем, якому позивачка дозволила проживання в будинку в той період, коли [PERSON] в ньому не проживає. Поряд з цим відповідачу на праві приватної власності належить будинок за адресою: [ADDRESS] , в якому він також і зареєстрований. У зв`язку із необхідністю здійснити продаж будинку, що належить [PERSON] і в якому проживає відповідач, позивачка запропонувала [PERSON] добровільно виселитись з цього будинку, що останній відмовився зробити. З огляду на те, що відмова добровільно виселитись із будинку позивачки порушує її права як власника нерухомого майна, остання звернулась до суду із відповідною позовною заявою до суду. 20 квітня 2023 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого відповідач просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі (а.с. 50-52). Обґрунтовуючи свої заперечення проти позовних вимог, відповідач, зокрема, зазначав, що не працював у позивачки охоронцем будинку. Вказав, що він із [PERSON] проживали як співмешканці, вони вели спільне господарство, він вкладав в ремонт і будівництво будинку та прибудинкової території свої власні кошти, вони разом вели спільний бюджет. Зазначив, що позивачка не зверталась до нього із вимогою про добровільне виселення. Також, зазначив, що у позивачки немає жодних перешкод у розпорядженні даного будинку, оскільки він у ньому не зареєстрований, а тому просив відмовити у задоволенні позову. Правом подати відповідь на відзив позивачка не скористалась. У судовому засіданні позивач та її представник просили задовольнити позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві та уточненій позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином (а.с. 97). 31 липня 2023 року від [PERSON] до суду надійшла заява про перенесення розгляду справи у зв`язку із неможливістю залишити робоче місце (а.с. 103), поряд із цим доказів на підтвердження відповідних обставин до суду відповідач не надав. Зважаючи на те, що суд неодноразово своїми ухвалами визнавав явку відповідача обов`язковою, однак він не з`явився на жодне судове засідання, доказів причин поважності неявки до суду не надавав, суд вирішив визнати неявку [PERSON] неповажною та прийшов до висновку про можливість розгляду справи за його відсутності. Представник відповідача у судове засідання також не з`явився, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином (а.с. 98), клопотань про відкладення судового засідання не надсилав, про причини неявки не повідомляв. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладену норму цивільно-процесуального законодавства, судове засідання проведено за даної явки. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги заяви, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, встановив наступне. Обставини справи, встановлені судом З матеріалів справи вбачається, що позивачці, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 284771942 (а.с. 8). Судом встановлено, що відповідачу на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , на підтвердження чого надана інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 317416796 (а.с. 5). Також, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Драбинівської сільської ради № 281 від 06.03.2023 (а.с. 34). Оскільки позивачка є власником спірного будинку, а відповідач у такому будинку живе без правових підстав та відмовляється добровільно виселитись, вона звернулась до суду із вимогою про виселення відповідача, який не зареєстрований такому будинку, не є її родичем та не є членом її сім`ї, з метою усунення порушень свого права власності. Надаючи оцінку вимогам позивача, суд виходить з наступного. Норми права, які підлягають застосуванню Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частинами 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами частини 1 статті 264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 150 ЖК України, передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності житловий будинок, квартиру тощо, мають право використовувати належне їм майно на свій розсуд, в тому числі і для проживання членів своєї сім`ї. Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України встановлено, що власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною 2 статті 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 2 статті 386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 07.02.2014 №5 власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до частини 2 статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть, зокрема, бути припиненням дії, що порушує право власності. Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Висновки щодо правозастосування Надаючи оцінку дослідженим обставинам справи та викладеним нормам права, суд приходить до наступних висновків. З матеріалів справи встановлено, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , належить позивачці на праві приватної власності. Поряд з цим, за її згодою у вказаному будинку проживає відповідач, [PERSON] , який не зареєстрований у ньому, має зареєстроване місце проживання за іншою адресою: [ADDRESS] , у житловому будинку, який належить йому на праві приватної власності. З матеріалів справи не встановлено та відповідачем не доведено, що сторони є членами сім`ї, не встановлено їх родинні відносини. На підтвердження тієї обставини, що [PERSON] та [PERSON] є співмешканцями переконливих доказів відповідачем не надано. Копія наданого відповідачем до суду протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу події від 19.08.2022, в якому вказано, що [PERSON] просить притягнути до відповідальності її співмешканця [PERSON] , який вчинив щодо неї психологічне та фізичне насильство, не є документом, що підтверджує факт спільного проживання сторін та факт спільного ведення господарства. Також у передбачений законом спосіб не доведено аргументів відповідача про те, що він здійснював ремонт і будівництво будинку та прибудинкової території за свої власні кошти, що вони разом із позивачкою вели спільний бюджет. Надана квитанція на придбання будівельних матеріалів (а.с. 55), видаткова накладна від 05.10.2008 (а.с. 55), заявка покупця від 12.08.2012 (54) не містять відомостей, що особою, яка здійснила придбання будівельних матеріалів, був саме [PERSON] , а також в матеріалах справи відсутні відомості, що такі будівельні матеріали були призначені для будівництва чи ремонту будинка [PERSON] . Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Положеннями статей 76-80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що [PERSON] , не будучи зареєстрованим за спірною адресою, не являючись членом сім`ї позивачки, відмовляючись самостійно виселитись із будинку [PERSON] , перешкоджає їй як власнику користуватися належним на праві власності житловим будинком. Враховуючи приписи статті 391 ЦК України, [PERSON] як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном, шляхом виселення відповідача з її житлового будинку. Суд зазначає, що виселення відповідача із житлового будинку не порушує його житлових прав, оскільки як встановлено судом він має на праві приватної власності житловий будинок, в якому також він і зареєстрований. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивачки [PERSON] про виселення [PERSON] з житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений нею судовий збір в сумі 1073 грн 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved