Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-26 00:00:00

Адвокат Щербань Дмитро Миколайович в інтересах [PERSON] за допомогою модуля Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними договорів. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що внаслідок обману 11.06.2021 позивач уклала з [PERSON] договір позики та іпотеки. Укладанню цих договорів передувало звернення до позиваки [PERSON] , якій необхідні були грошові кошти на власні потреби. Оскільки у них були дружні стосунки, то позивач 12.02.2020 уклала два кредитних договори в АТ «Ідея Банк» №206.00603.006359633 на суму 74999 грн. та в АТ «Банк Форвард» № [NUMBER] на суму 19296,24 грн. Отримані кошти вона передала [PERSON] , яка зобов`язалась сплачувати кредит та проценти, проте своєї обіцянки не виконала. Несплата коштів по кредиту мала наслідком вчинення нотаріусом виконавчого напису від 14.05.2021 №5139 про стягнення з позивачки на користь АТ «Банк Форвард» боргу за кредитним договором та відкриття виконавчого провадження [NUMBER]. Позивач була змушена продавати свої прикраси, щоб погасити кредитну заборгованість. При цьому [PERSON] запропонувала їй укласти договір займу з [PERSON] в сумі 10000 доларів США під заставу своєї квартири по [ADDRESS] , частину отриманих коштів в сумі 25000 грн. віддати на погашення кредиту в АТ «Банк Форвард», а решту віддати [PERSON] для розширення бізнесу, яка буде сплачувати щомісячний платіж в сумі 5000 грн. та 3% за умовами кредиту. [PERSON] наполягала на передачі коштів [PERSON] , запевняючи, що організує укладання договору застави на бізнес останньої. Між позивачем та [PERSON] був укладений договір позики на суму 10000 доларів США, за умовами якого остання зобов`язалась сплачувати 300 доларів та 5000 грн. процентів, а також повернути позику після спливу вказаного терміну. [PERSON] передала позивачу 25000 грн., за рахунок яких [PERSON] сплатила кредит в АТ «Фрорвард Банк». Декілька місяців [PERSON] сплачувала відсотки по договору займу, укладеному позивачем з [PERSON] . Через деякий час стало відомо про смерть [PERSON] . В лютому 2022 року [PERSON] схилила позивачку знову закласти золоті прикраси в ломбард, запевняючи, що викупить їх. Також вона познайомила позивачку з адвокатом Болотських О., щоб вирішити питання її банкрутства. В підсумку, договори позики та іпотеки від 11.06.2021 з [PERSON] позивач уклала під впливом обману з боку [PERSON] , яка повідомляла неправдиві обставини, переконувала віддати гроші іншій людині, усно гарантувала повернення грошей [PERSON] та навіть здійснила декілька платежів для їх повернення. При цьому [PERSON] не мала реального наміру повертати ці кошти. Перебуваючи під дією повідомлених [PERSON] неправдивих обставин, покладаючись на її обіцянки, позивач не помічала, що вона вводить її в оману щодо дійсних намірів повернути отримані кошти. Коли позивач підписувала договір позики з [PERSON] , то навіть не звернула уваги на його невигідні умови, а саме повернення усієї суми позики через місяць та про сплату 2% за кожен день прострочення, при тому що позивач маючи місячний дохід в розмірі 10000 грн. та не маючи інших доходів, очевидно не могла погасити таку заборгованість. Під час підписання договору позивач не мала можливості вичитати договір, а відповідачі її пришвидшували. Договір позики від 11.06.2021 та договір іпотеки від 11.06.2021 є фіктивними, тобто такими, що укладені під впливом обману щодо дійсних обставин цього правочину, відповідачі будучи в змові ввели позивачку в оману щодо дійсних наслідків договорів позики та іпотеки. [PERSON] запевнила позивачку, що договір іпотеки укладається для проформи, а передати квартиру в іпотеку необхідно для юридичних процедур укладання договору позики, переконувала, що цей договір не несе для позивачки ніяких наслідків, оскільки [PERSON] гарантувала повернення грошей. Відповідачі повідомили позивачці завідомо неправдиві обставини щодо порядку повернення позики та процентів, запевнивши, що всі платежі за договором буде здійснювати [PERSON] [PERSON] задумала та реалізувала схему обману позивачки, до якої залучила [PERSON] , в результаті чого виманила у позивачки 10000 доларів США, 74999 грн. та 19296 грн. Просив: визнати недійсним договір позики від 11.06.2021 між [PERSON] та [PERSON] ; визнати недійсним договір іпотеки від 11.06.2021 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений привтаним нотаріусом КМНО Дубенко К.Є. та зареєстрований в реєстрі №1687. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Котенко Ю.С. надала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Дійсно 11.06.2021 між [PERSON] та [PERSON] були укладені договір позики на суму 10000 доларів США та, а в його забезпечення договір іпотеки. 11.09.2021 між [PERSON] та [PERSON] була укладена додаткова угода до договору позики від 11.06.2021, за умовами якої позивач визнала наявність у неї заборгованості в розмірі 10300 доларів США, яку зобов`язалась повернути в строк до 11.10.2021. [PERSON] дійсно отримував грошові кошти від [PERSON] на картковий рахунок, як неустойку по договору займу з метою відтермінування повернення позики. Проте в порушення укладеного договору позики позивач не повернула грошових коштів, що стало підставою для [PERSON] звернутись до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. [PERSON] вирішила кошти не повертати та обрала спосіб захисту у вигляді визнання недійсними договорів, укладених з [PERSON] . До [PERSON] влітку 2021 року звернулась [PERSON] з проханням позичити гроші її знайомій на ремонт квартири. По реєстрам [PERSON] встановив, що дійсно [PERSON] придбала квартиру, тому сумнівів у словах [PERSON] у нього не було та він погодився позичити гроші під заставу нерухомого майна, оскільки ця сума для нього є значною. Під вчинення оспорюваних правочинів на питання нотаріуса позивач повідомляла, що буде особисто повертати гроші за договором позики, оскільки має бізнес, уважно читала перед підписанням обидва договори. Укладання позивачкою з банками кредитних договорів не мають жодного відношення до предмету спору у цій справі. З наданих документів та позовної заяви вбачається явна неузгодженість щодо повідомленої суду справжньої мотивації позивача укласти оспорювані договори. Мотивація і спосіб використання грошей [PERSON] , які вона отримала у позику від [PERSON] , не мають значення для встановлення змісту правовідносин, що виникли між нею та [PERSON] . Обов`язок доказування факту введення позивачки в оману покладається саме на неї, проте жодних доказів її обману вона не надає. Незгода позичальника з умовами кредитного договору на стадії його виконання не є підставою його недійсності. Вимога про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 40000 грн. задоволенню не підлягає. Відповідач [PERSON] своїм правом на подачу відзиву не скористалась. 10.11.2022 судом постановлено ухвалу про забезпечення позову. 05.12.2022 судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. 13.07.2023 судом постановлено ухвалу про відмову у витребуванні доказів, про відмову у продовженні строків подання відповіді на відзив та доказів, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Щербань Д.М. підтримали заявлені вимоги, підтвердила доводи, наведені у позові. Представник відповідача адвокат Котенко Ю.С. заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 11.06.2021 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого остання позичила (взяла в борг) грошові кошти в сумі 10000 доларів США, що за погодженням сторін дорівнює еквіваленту 280057 грн. та зобов`язується їх повернути в готівковій формі в строк до 12 год. ранку 11.07.2021, місце виконання - офіс приватного нотаріуса КМНО Дубенко К.Є. за адресою: 01004, м. Київ, вул. Пушкінська, буд. 21-А, або повернути борг шляхом внесення коштів на депозит нотаріуса. 11.06.2021 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір іпотеки для забезпечення виконання умов та зобов`язань за договором позики від 11.06.2021, предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] , яка належить іпотекодавцю на праві власності, вартість предмету іпотеки становить 250000 грн., що в еквіваленті становить 9223 доларів США. 11.09.2021 між [PERSON] та [PERSON] була укладена додаткова угода до договору позики від 11.06.2021, за умовами якої борг [PERSON] становить 10300 доларів США, яку позичальник зобов`язується повернути в строк до 11.10.2021, визначено пеню в розмірі 2% від суми позики за кожен день прострочення платежу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтю 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною 1 ст. 230 ЦК України встановлено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст.229 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України у редакції, чинній на час укладення кредитного договору). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч.1 ст. 1046 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, заставою, в силу якої, згідно з статтею 572 ЦК України, кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). За частиною першою статті 574 ЦК України застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Як передбачено ч.1 ст. 575 ЦК України іпотека є заставою нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до статті 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Позивач оспорює укладені з [PERSON] договори позики та іпотеки, посилаючись на те, що вона уклала їх під впливом обману з боку [PERSON] . Суд відзначає, що тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення. Також суд враховує висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 29.04.2014 по справі № 26/071-12, який зазначив, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Суд відзначає, що позивач не надала суду доказів того, що [PERSON] , який є стороною оспорюваних договорів позики та іпотеки, під час укладання цих договорів мав умисел на введення позивачки в оману щодо істотних обставин цих договорів. Позивач у позові зазначає, що уклала договори з [PERSON] під впливом обману з боку [PERSON] , проте суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. При цьому суду не було надано жодних доказів того, що відповідачі мали між собою домовленість ввести позивачку в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Суд вважає, що перерахування [PERSON] грошових коштів [PERSON] після укладання оспорюваних договорів, що визнала представник відповідача, також не підтверджує наявності умислу в діях відповідача [PERSON] , оскільки умисел у відповідача сам факт обману позивача повинен мати місце до укладання правочинів, а позивач під час їх укладання повинна була діяти під впливом обману. Укладання позивачкою кредитних договорів з банківськими установами жодним чином не доводить факту обману позивачки з боку відповідачів. Також суд враховує письмові застереження, зроблені [PERSON] та [PERSON] у договорі позики від 11.06.2021 та у договорі іпотеки від 11.06.2021, згідно з якими сторони повною мірою розуміють значення і умови цієї угоди, підтверджують, що укладають її добровільно, а зміст угоди відповідає їх дійсним намірам, зміст ст.ст. 2-3, 230 ЦК України сторонам нотаріусом роз`яснено. Крім того, заявляючи вимоги про визнання недійсними договорів позики від 11.06.2021 та іпотеки від 11.06.2021, позивач не заявляє жодних вимог про визнання недійсною додаткової угоди від 11.10.2021, в якій вона та відповідач [PERSON] домовились про те, що заборгованість позивачки за договором позики від 11.06.2021 становить 10300 доларів США, що за курсом на обумовленим сторонами договору становить 280057 грн., яку вона зобов`язана повернути в строк до 11.11.2021. Враховуючи наведене, а також принцип диспозитивності, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, суд не вбачає існування законних підстав для задоволення заявлених позовних вимог. За встановлених обставин у задоволенні позову слід відмовити. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи, що у задоволенні вимог відмовлено в повному обсязі, враховуючи приписи ст.141 ЦПК України, судові витрати позивачу за рахунок відповідачів не відшкодовуються.

Outcome: dismissed