Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя та просить суд: визнати житловий будинок [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності подружжя; визнати за [PERSON] право власності на частину житлового будинку [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на частину житлового будинку [ADDRESS] ; визнати земельну ділянку загальною площею 0,0587 га, кадастровий номер 8000000000:66:610:0017, цільове призначення ведення садівництва у [ADDRESS] об`єктом спільної власності подружжя; визнати за [PERSON] право власності на частину земельної ділянки загальною площею 0,0587 га, кадастровий номер 8000000000:66:610:0017, цільове призначення ведення садівництва у [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на частину земельної ділянки загальною площею 0,0587 га, кадастровий номер 8000000000:66:610:0017, цільове призначення ведення садівництва у [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що 26.06.2004 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який 31.07.2020 року рішенням Дніпровського районного суду було розірвано. 05.04.2004 року відповідач отримав в дарунок земельну ділянку [ADDRESS] від свого брата на підставі договору дарування. Під час перебування в шлюбі відповідач зареєстрував право власності на земельну ділянку. На даній земельній ділянці за рахунок спільного бюджету було побудованого житловий будинок [ADDRESS] , який зареєстровано за відповідачем на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва. Ухвалою суді Дніпровського районного суду м. Києва від 10.06.2022 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 23.08.2022 року відповідач надіслав до суду відзив на позовну заяву, якій долучений до матеріалів справи. З відзиву вбачається, що відповідач позов не визнає з тих підстав, що земельну ділянку відповідачу було подаровано братом із побудованим на ній будинком. Факт отримання у дар земельної ділянки підтверджується договором дарування. Право власності на подароване нерухоме майно перейшло до відповідача в момент нотаріального посвідчення договору дарування та прийняття дарунку, під яким розумілося отримання оригіналу договору дарування земельної ділянки. Відповідач стверджує, що на подарованій земельній ділянці на час дарування вже був садовий будинок, який побудований господарським способом та введений в експлуатацію у 1991 році, що встановлено рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10.07.2007 року. Відповідач є членом садового товариства «Сілікатчик» із 1989 року, його брат також був членом садового товариства. Садовий будинок було зведено їхніми батьками для синів, але оскільки будинок був неоформлений, тому договір дарування уклали лише на земельну ділянку. Отже, і земельна ділянка і садовий будинок є його особистою власністю, а тому не підлягає поділу. 26.09.2022 року до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, яку долучено до матеріалів справи. 12.10.2022 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, які судом долучені до матеріалів справи. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24.11.2022 року судом було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12.12.2022 року судом було задоволено клопотання представника позивача про забезпечення позову та накладено арешт на спірну земельну ділянку та житловий будинок. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23.01.2023 року судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просить суд задовольнити з підстав викладених в позові та відповіді на відзив. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнала та просить суд відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, [PERSON] та [PERSON] 26.04.2004 року зареєстрували шлюб, який рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 31.07.2020 року розірвано, що підтверджується копією рішення суду . Згідно даних, що містяться в реєстрі нерухомості за [PERSON] зареєстровано на праві власності земельна ділянка [ADDRESS] , площею 0,0587 га, кадастровий номер 8000000000:66:610:0017 та садовий будинок [ADDRESS] , загальною площею 128,8 кв.м. Дане майно є спірним. Звертаючись до суду із позовом позивач наполягає та тому, що спріне майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. Судом встановлено, що земельна ділянка набута [PERSON] на підставі договору дарування від 05.04.2004 року укладеним між [PERSON] та його братом [PERSON] . Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Максимковою О.О. та зареєстровано в реєстрі за № 996. На підставі вказаного договору 04.09.2004 року [PERSON] був виданий державний акт на земельну ділянку. Позивач наполягає на тому, що оскільки право власності на земельну ділянку було зареєстровано відповідачем під час шлюбу, то дана земельна ділянка є їх спільною сумісною власністю. Дана позиція позивача є помилковою з огляду на наступне. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Отже, норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Отже, враховуючи, що [PERSON] набув право власності на спірну земельну ділянку за договором дарування в силу п. 2 ч.1 ст. 57 СК України спірна земельна ділянка є його особистою приватною власністю та не підлягає поділу. Що стосується поділу спірного житлового будинку. Право власності на садовий будинок набуто [PERSON] на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10.01.2007 року. На підставі даного рішення суду [PERSON] отримано реєстраційне посвідчення № 024732 від 24.01.2007 року. Дані про право власності внесено до реєстру нерухомості 12.02.2014 року. Слід звернути увагу, що позивач просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок [ADDRESS] , але такого нерухомого майна як житловий будинок не існує, є лише садовий будинок, що підтверджується копією рішення суду від 10.01.2007 року, копією реєстраційного посвідчення та копією витягу з реєстру нерухомості. Отже, в подальшому питання про поділ даного об`єкту нерухомого майна слід виходити як садовий будинок [ADDRESS] . Заперечуючи проти позову в частині поділу садового будинку відповідач наполягає на тому, що садовий будинок будо побудовано та введено в експлуатацію в 1991 році, що встановлено рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10.07.2007 року. Відповідно до ч.4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Виходячи з рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10.01.2007 року [PERSON] не було стороною у справі, а тому за законом має право на спростування часу та обставин будівництва спірного садового будинку. На спростування обставин часу будівництва спірного садового будинку, за клопотанням представника позивача в судовому засіданні було допитано свідків. Свідок [PERSON] , яка є сусідкою по садовому товариству, в судовому засіданні пояснила, що вона мешкає в садовому будиночку поряд з земельною ділянкою [PERSON] . На земельній ділянці приблизно в 2003-2004 роках подружжя [PERSON] разом вперше з`явились, уточнила, що позивач була вагітна першою дитиною. На земельній ділянці будинку не було. Будинок був побудований під час спільного проживання позивача та відповідача. Свідок [PERSON] , яка є сусідкою по садовому товариству, в судовому засіданні пояснила, що в 2003-2004 році вона вперше побачила [PERSON] коли придбали земельну ділянку. На момент придбання земельної ділянки будинку не було, була лише якась будка. Будинок сторони будували разом. Свідок [PERSON] , яка є сусідкою по садовому товариству, в судовому засіданні пояснила, що вона є власницею дачі з 1970 року. Позивач та відповідач в 2004 році як сім`я орендували у неї другий поверх її дачі. До 2004 року на земельній ділянці був сарай, будинку не було. В 2004 році [PERSON] почали будувати будинок і коли побудували перший поверх, десь в жовтні 2004 року, вони переїхали проживали до себе. Зі слів [PERSON] вона знає, що вона продала в Кам`янець-подільському власну квартиру та на ці гроші будували будинок. За клопотанням представника позивача судом було витребувано від приватного нотаріуса матеріали нотаріальної справи договору дарування земельної ділянки. В матеріалах нотаріальної справи міститься довідка Садового товариства «Сілікатчик» від 24.03.2004 року, зі змісту якої вбачається, що вона видана [PERSON] в тому, що він є членом садового товариства «Сілікатчик» згідно рішення загальних зборів (зборів уповноважених) членів правління садового товариства протокол № 3 від 11.06.2000 року. [PERSON] є власником ділянки [ADDRESS] . Дачна ділянка будинку не має. Довідка видана для оформлення права власності на земельну ділянку (т.2 а.с.142). З тексту рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10.01.2007 року вбачається, що судом встановлено, що у 1991 році садовий будинок було введено в експлуатацію. Рішенням загальних зборів від 05.03.1989 року № 8 [PERSON] було визнано власником спірного садового будинку та членом товариства, що підтверджується довідкою від 22.02.2005 року. В основу рішення було покладено довідку від 22.02.2005 року (т.1 а.с.144-145). З довідки садового товариства «Сілікатчик» від 22.02.2005 року вбачається, що видана [PERSON] в тому, що він є членом садового товариства «Сілікатчик» згідно рішення загальних зборів (зборів уповноважених) членів правління садового товариства протокол № 8 від 05.03.1989 року. [PERSON] є власником дачного будинку [ADDRESS] . Дачний будинок [ADDRESS] побудований господарським засобом та введений в експлуатацію у 1991 році. Довідка видана [PERSON] для оформлення права власності на дачний будинок (т.1 а.с.141). Судом за клопотання представника позивача витребувана копія інвентаризаційної справи № 97810 про [ADDRESS] . З інвентаризаційної справи вбачається, що вона була створена 20.10.2008 року. В матеріалах інвентаризаційної справи міститься інформація, що будинок побудований в 1991 році, але фактично дана інформація внесена до інвентаризаційної справи з довідки с/т «Сілікатчик» від 22.02.2005 року. Відповідно статті 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову. Отже, до обставин, які підлягають встановленню в даній справі, зокрема, є час будівництва садового будинку [ADDRESS] . Даючи оцінку доказам в цій частині, що здобуті в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що садовий будинок [ADDRESS] подружжя [PERSON] почали будувати в липні 2004 року. Державна реєстрація вказаного нерухомого майна, була здійснена [PERSON] 24.01.2007 року, тобто під час шлюбу з [PERSON] . Отже, будинок був побудований позивачем та відповідачем під час шлюбу. Суд бере до уваги відомості, що містяться в довідці с\\т «Сілілкатчик» від 24.03.2004 року, що була надана приватному нотаріусу під час посвідчення договору дарування земельної ділянки, та покази свідків,оскільки у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їх зацікавленість в результаті розгляду справи відсутні, показання свідків об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10.01.2007 року та довідку садового товариства «Сілікатчик» від 22.02.2005 року та інформацію з інвентаризаційної справи суд не бере до уваги, оскільки відомості, які містять дані документи суперечать іншим зібраним у справі доказам. З викладеного вбачається, що садовий будинок [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та підлягає поділу. З системного аналізу норм статей 57, 60, 61, 63, 65, 70 СК України випливає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. За викладених обставин суд приходить до висновку про визнання права власності на частину садового будинку [ADDRESS] за кожним із подружжя. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя підлягає задоволенню частково. Положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У відповідності до ст.141 ЦПК України, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в розмірі 6202,50 грн. пропорційно задоволеним вимогам. На підставі викладеного,

Outcome: partial