Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-17 00:00:00

Концерн «МТМ» в особі представника Шикун В.О. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у період з 01.11.2021 по 30.11.2022 позивач надав відповідачу послуги з централізованого опалення нежитлового приміщення № 62 (Літ. А-5) по [ADDRESS] , на загальну суму 50 990,52 грн., яку відповідачем сплачено не було. Також зазначено, що на адресу відповідача направлялись рахунки на оплату вказаних послуг, які ним не оплачувались. У зв`язку з чим просить суд, стягнути з [PERSON] суму заборгованості у розмірі 50 990,52 грн. та судовий збір у розмірі 2 684,00 грн. Судом проведено такі процесуальні дії у цій справі. Ухвалою від 08.02.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в спрощеному порядку із розглядом справи із повідомленням (викликом) сторін, встановлено строки для подання заяв по суті справи. Копію ухвали разом із копією позовної заяви з додатками було направлено відповідачу рекомендованим листом із повідомленням, який він отримав 24.02.2023. 11.05.2023 до суду із пропуском процесуального строку надійшов відзив представника відповідача на позов, у зв`язку із чим вказаний відзив залишено судом без розгляду. 24.05.2023 до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача, в якій викладено заперечення щодо позовних вимог Концерну «Міські теплові мережі». Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити з підстав, що викладені в ньому. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, направив до суду свого представника. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, просила в задоволенні позову відмовити, оскільки постачання відповідачу теплової енергії здійснювалось на підставі договору № 202825 від 01.02.2011, який не був розірваним між сторонами. 02.10.2021 Концерн «Міські теплові мережі» опублікував на своєму сайті індивідуальний типовий договір про надання послуг з постачання теплової енергії, про що мав повідомити у загальнодоступному місці або рахунках на оплату послуг. Однак, позивачем не розміщувалось такого оголошення на під`їздах будинку, не надсилався відповідачу рахунок з інформацією - датою та електронною адресою, де розміщено текст договору, що є прямим порушенням вимог ч. 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а тому договір чинності не набрав, отже, у спірних правовідносинах необхідно керуватися умовами договору № 202825 від 01.02.2011. Крім того, представник відповідача звернула увагу, що рахунки про сплату послуг не надсилались відповідачу. Також позивачем не доведено обсягу наданих послуг, не надано актів зняття показань будинкового приладу обліку за спірний період з листопада 2021 року по листопад 2022 року включно, що унеможливлює перевірку правильності розрахунку заборгованості. Представник відповідача звернулась до позивача із адвокатським запитом, на який отримала відповідь, що при здійсненні розрахунків оплати за надані послуги не було враховано приміщення № [ADDRESS] у цьому ж будинку, площею 156,20 кв.м, що належить на праві власності [PERSON] , внаслідок чого невірно проведено розподіл обсягів теплової енергії в опалювальний період. З наведених підстав просила у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Заслухавши учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Відповідно до наявної в матеріалах справи копії договору купівлі-продажу від 16.12.2010, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Малишевою Л.Є. та зареєстрованого в реєстрі за № 1813, та копії витягу про державну реєстрацію прав № 28448713 від 21.12.2010 відповідач [PERSON] є власником нежитлового приміщення підвалу літ. А-5 за адресою: [ADDRESS] , площею 145,9 кв. м. У судовому засіданні встановлено, що між сторонами 01.02.2011 було укладено договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 202825, який діяв до набрання чинності з 01.11.2021 типовим індивідуальним договором № 72215371 в порядку, визначеному ч. 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII (далі - Закон № 2189-VIII). При цьому, представником відповідача заперечувався у судовому засіданні факт укладення між сторонами типового індивідуального договору № 72215371 та набрання ним чинності з 01.11.2021, оскільки позивачем не було дотримано порядку його оприлюднення та доведення до відома споживачам. Разом із тим, в матеріалах справи наявна відповідь Концерну «Міські теплові мережі» № 1747/42-3964 від 31.03.2023 на адвокатський запит представника відповідача, в якій наведено посилання на те, що на офіційному веб-сайті позивача 02.10.2021 було оприлюднено текст індивідуальних договорів на послугу з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, 07.10.2021 на офіційному веб-сайті Запорізької міської ради була розміщена інформація про зміни в законодавстві та тексти публічних договорів про надання послуг, типові форми яких затверджені постановами Кабінету Міністрів України № 830 від 21.08.2019 та № 1182 від 11.12.2019. Відповідно до абз. 1,2 ч. 5 ст. 13 Закону № 2189-VIII у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання. Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг. Отже законодавством факт укладення вказаного договору пов`язується зі спливом 30-денного строку з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги, якщо протягом цього строку співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. У матеріалах справи відсутні докази того, що співвласники багатоквартирного будинку, в якому розташоване нежитлове приміщення відповідача, приймали рішення про вибір моделі договірних відносин або уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. Також суду не надано доказів того, що раніше укладений договір між сторонами від 01.02.2011 є чинним, як і не надано копії цього договору. Таким чином, суд вважає доведеним той факт, що між сторонами договірні відносини врегульовані саме типовим індивідуальним договором № 72215371 від 01.11.2021, копія якого додана до позову, з огляду на що вважає неприйнятними доводи представника відповідача про не укладення цього договору. Частиною шостою статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Відповідно ч. 1 ст. 9 Закону № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Таким чином, чинне законодавство передбачає обов`язок споживача оплатити вартість тільки тієї теплової енергії, яка ним була спожита. Отже, споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Верховний Суд погоджується з висновком про те, що відсутність укладеного договору не звільняє відповідача від обов`язку оплачувати надані йому послуги. Поряд із цим вказаний обов`язок виникає лише у разі отримання споживачем певних послуг. Отже, питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування у справі та має істотне значення для її правильного її вирішення. Відповідна правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 у справі № 6-2951цс15. Згідно із наданим представником позивача розрахунком, за період з листопада 2021 р. по листопад 2022 р. позивач здійснив постачання теплової енергії відповідачеві на загальну суму 50 990,52 грн. Відповідач протягом цього періоду оплату за надані послуги не здійснював. Відповідач із розміром вказаної заборгованості не погоджується, оскільки під час її розрахунку позивачем при розподілі обсягу теплової енергії не враховано площу сусіднього приміщення [ADDRESS] , площею 156,2 кв.м, що належить на праві власності [PERSON] . Так, в матеріалах справи наявна відповідь Концерну «Міські теплові мережі» від 28.06.2023 № 3493/42-7616 на адвокатський запит представника відповідача, за змістом якої розподіл обсягів теплової енергії на вищезазначене нежитлове приміщення не здійснювався, оскільки власником нежитлового приміщення [ADDRESS] у вказаному будинку не виконано обов`язок з укладання договору з Концерном «Міські теплові мережі». Тому, в опалювальному періоді 2023-2024 буде здійснено перерозподіл обсягів теплової енергії між всіма споживачами будинку та здійснено донарахування обсягів теплової енергії по приміщенню [ADDRESS]. У той же час, з відповіді Концерну «Міські теплові мережі» від 31.03.2023 № 1747/42-3964 на адвокатський запит представника відповідача випливає, що згідно Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг загальний обсяг спожитої у будинку теплової енергії на опалення у кожному розрахунковому періоді розподіляється на потреби безпосередньо опалення житлових/нежитлових приміщень, забезпечення загальнобудинкових потреб на опалення будівлі/будинку. Разом із тим, розрахунок вартості послуги з теплопостачання проведено позивачем без урахування розподілу обсягу теплової енергії на вищезазначене нежитлове приміщення у спірному періоді, що також випливає зі змісту відповіді Концерну «Міські теплові мережі» від 31.03.2023 № 1747/42-3964 на адвокатський запит представника відповідача, в якій зазначено перелік нежитлових приміщень в будинку, серед якого відсутнє нежитлове приміщення [ADDRESS]. Отже, розподіл обсягу теплової енергії на усі приміщення будинку, який був використаний для проведення нарахувань за послугу з теплопостачання, зокрема і відповідачу, є безпідставно завищеним та не відповідає дійсним обставинам справи. У той же час, у розрахунку заборгованості позивачем не зазначено методики проведення нарахувань, а також не вказано вартості теплової енергії за 1 Гкал та не наведено інших відомостей, на підставі яких суд міг би розрахувати розмір заборгованості до сплати за спірний період. Крім того, у якості доказів фактичного обсягу наданих послуг Концерном «Міські теплові мережі» надано лише рахунки. Інших доказів підтвердження факту надання послуг та їх обсягів до матеріалів справи не надано. Також суд вважає за неможливе врахувати контррозрахунок, наданий представником відповідача, в якому нею визначено розмір заборгованості 13 743,52 грн., оскільки цей розрахунок проведений за методикою, яка в опалювальний період з 01.11.2021 по 30.11.2022 вже не була чинною. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відтак, представником позивача не доведено обставин, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог, та не надано суду належних, достатніх і достовірних доказів щодо підстав для проведення нарахування заборгованості відповідачу за теплову енергію саме у розмірі 50 990,52 грн., поставлену у належне відповідачу нежитлове приміщення, а також на підтвердження факту постачання теплової енергії відповідачу у спірний період. Тому суд доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку із чим у позові Концерну «Міські теплові мережі» до [PERSON] слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed