Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-01 00:00:00

30.06.2023 року позивачка [PERSON] звернулася до Обухівського районного суду Київської області з позовом до Трипільської ТЕС в якому просить суд скасувати наказ №333_к/тр від 30.05.2023 року Трипільської ТЕС про звільнення та поновити її на займаній посаді на Трипільській ТЕС з дати звільнення. Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначила, що 01.03.1995 вона була прийнята на посаду бухгалтера Трипільської ТЕС, де бездоганно та безперервно пропрацювала 28 років. 31.05.2023 без поважних причин вона була звільнена за «прогул без поважних причин» п. 4 ст. 40 КЗпП України наказом Трипільської ТЕС за № 333 к/тр від 30.05.2023 року. Вважає звільнення незаконним, запис в трудовій книжці недоречним, дії керівництва неправомірними з ознаками залякувань, такими, що плюндрують її добре ім`я в очах колег та мешканців міста, тому завдають душевних страждань, що позначаються на здоров`ї, створюють проблеми з подальшим працевлаштуванням, унеможливлюють отримання гідної пенсії, ускладнюють повернення в Україну, підштовхують звертатися за допомогою до міжнародних спільнот. З 01.03.22 р. вона дійсно була відсутня на робочому місці, тому що була вимушена тікати до Європейського Союзу разом із чоловіком який вимушений був евакуювати свого батька. Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 6 березня 2022 року № 204-р до територій, на яких проводяться активні бойові дії, належала також і Київська область. З того часу ситуація не змінилась на краще. Біля нашого будинку впав уламок ракети, утворивши яму, пізніше в сусідній будинок залетів інший уламок прямо до квартири, поранивши підлітка. Трипільська ТЕС неодноразово зазнавала прямих ракетних ударів, в тому числі постраждав її робочий кабінет. Особливо важким був зимовий період. Регулярні відключення електроенергії через пошкодження електромереж, повна відсутність тепла, та часткова відсутність, зв`язку, інтернету, постійні повітряні тривоги унеможливлювали життя малорухомого інваліда, для якого навіть звичайне переохолодження, або відсутність швидкої могла бути смертельною. Інвалід 1 групи по зору, з обмеженнями життєдіяльності до самообслуговування, до пересування, до орієнтації, з вадами серця, 87 років, зі статусом дитини другої світової війни. Для сліпої людини єдине відчуття світу - це її слух, тому від звуків сигналів повітряної тривоги і розуміння того що ти не здатен сховатися може привести до серцевого нападу, і таких прикладів є багато. Оскільки чоловік вимушено доглядає за батьком майже 5 років, отримуючи офіційну виплату в розмірі 47,79 грн. на місяць, я є єдиним реальним годувальником в сім`ї. В Німеччині, на жаль, і далі зберігається залежність від її присутності - спільна оплата за житло, моє знання англійської мови - завдяки чому є хоч якесь спілкування з різноманітними службами в тому числі медичними - тому вона вимушена залишатися з ними за кордоном хоча постійно шукає можливості повернутися в Україну. В Німеччині вона не працює. Вона жодного разу не мала можливості відвідати Україну, через відсутність постійного місця проживання та вимушені регулярні переїзди. Далекі ж подорожі для літньої людини, як і часта зміна клімату згубні. Зараз вони не можуть бути впевнені, що він витримає дорогу в зворотньому напрямку (2000 км) оскільки транспортне сполучення передбачає 2-3 доби, включаючи можливі затримки на кордоні, а авіаційне, на жаль, відсутнє. В разі її одноосібного повернення в Україну нікому було б допомогти і їй у випадку хвороби, а тим більше у надзвичайної ситуації. Також в травні 2023 року відбувались майже щоденні наймасштабніші ракетні атаки на Київ та Київську область. Ніхто не міг гарантувати їх зменшення, а в разі посилення їм би знову довелось евакуювати інваліда. На даний час вони знаходяться за кордоном під тимчасовим захистом, який ухвалила Рада Європейського Союзу 4 березня 2022 року. Рада ЄС вважає війну в Україні поважною причиною для надання такого захисту. Європейська Комісія може скасувати захист у разі якщо ситуація в Україні дозволятиме безпечне повернення додому. Тоді, в наслідок її незаконного звільнення «за прогул без поважної причини», в них не буде необхідного джерела доходу в Україні тим більше зважаючи на її вік (55+). Роботодавець завжди був достатньо поінформований про причини і поважності її відсутності, неодноразово надаючи відпустку без збереження заробітної плати на період воєнного стану, для чого вона регулярно консультувалась з відділом кадрів, та з своїм безпосереднім керівником, кожні три місяці поновлюючи відпустку. Спілкування відбувалося через Viber. При цьому вона постійно та безоплатно, по першій же вимозі надавала необхідні консультації відносно своєї роботи підлеглим працівникам. 17.05.2023 року нею було подано чергову заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати на період воєнного стану до безпосереднього керівника та до відділу кадрів через Viber (як це робилось зазвичай). Натомість їй категорично було запропоновано звільнитись за власним бажанням або її буде звільнено за прогул. Але це не справедливо, знищити досягнення половини її життя. Прирівняти її до злісних порушників дисципліни в подяку за сумлінну працю та фактично приректи на жебракування в майбутньому. При цьому на її посаді вже працює людина яку на час її відсутності прийнято на роботу - тому інтереси виробництва повністю задоволено, ніякої шкоди підприємству не завдано - навіщо позбавляти її права на роботу? 19.05.2023 року коли вона дізналась, що її заява не передана на підпис директору і дійсно існує загроза звільнення за прогул, вона продублювала заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати з своєї особистої електронної пошти на офіційну електронну пошту канцелярії Трипільської ТЕС. До електронного відправлення вона додала прохання передати її заяву на підпис директору а також коротенький лист-пояснення виключно до цієї заяви без власноручного підпису, просто як її коментар про причини - чому їй необхідна ця відпустка - та стала очікувати зворотнього зв`язку. Весь цей час вона перебувала на зв`язку в очікуванні результату розгляду її заяви, відповіді на неї та була готова до будь якого обговорення, але відповіді не отримала. 31.05.23 року на свою особисту електронну пошту вона отримала наказ про звільнення за прогули без поважних причин. При цьому, від неї не вимагали ніяких пояснень, не пропонували компромісні рішення, чи ще які небудь варіанти. Вважає, що якщо б їй надали можливість в повному обсязі розповідати про всі обставини дисциплінарне стягнення навряд чи було б застосоване, а тому вона вимушена звернутися до суду з даним позовом . 30.06.2023 року винесено ухвалу про відкриття спрощеного позовного провадження та призначення відкритого судового засідання. Позивачка та представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Позивачка прийняла участь у розгляді справи в режимі відео конференції, пояснила, що звільнення є незаконним, в неї були поважні причини невиходу на роботу, оскільки на початку війни вона виїхала разом з своїм чоловіком та його батьком до Німеччини, батько чоловіка є людиною похилого віку і за ним потрібен догляд, а вона допомагає чоловіку доглядати за батьком, а тому не мала змоги повернутися до України. Щорічну відпустку вона не використовувала, оскільки це було не за графіком, з відповідачем цей весь час спілкувалась за допомогою додатку Viber та електронної пошти, вважає своє звільнення незаконним, оскільки було порушено порядок звільнення за дисциплінарною статтею. Представник позивачки [PERSON] позов підтримав, посилаючись на те, що під час дії воєнного стану відповідач не мав права звільняти позивачку за прогул, в своїй позовній заяві позивачка навела ряд причин поважності не виходу на роботу. Відповідачу було відомо про те, що позивачка перебуває за кордоном. Представниці відповідача Желінська Т.М. , Твердохліб С.М. проти позовних вимог заперечили в повному обсязі та просили відмовити в їх задоволенні, також подали до суду відзив на позовну заяву в якому просили відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у відзив. Пояснили, що Трипільська ТЕС протягом максимального часу йшла на зустріч позивачці та неодноразово надавала її відпустки без збереження заробітної плати, вважали звільнення позивачки із займаної посади законним та обґрунтованим, оскільки позивачка не довела належними і допустимими доказами поважності причин невиходу на роботу. Посилання позивачки про поважність причин невиходу на роботу зокрема на те, що вона допомагала своєму чоловіку у догляді за його батьком, який є інвалідом не поважною причиною. Відповідно до ч. 5, 6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Вислухавши позивачку, представників сторін, перевіривши і дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. 01.03.1995 [PERSON] була прийнята на посаду бухгалтера Трипільської ТЕС публічного акціонерного товариства «Центренерго». 16.05.2023 р [PERSON] звернулася із заявою про надання їй відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін на період воєнного стану з 19.05.2023 р по 16.08.2023 р. У наданні відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін на період воєнного стану з 19.05.2023 року по 16.08.2023 року [PERSON] було відмовлено та запропоновано 19.05.23 року стати до роботи. У період з 19.05.2023 року по 31.05.2023 позивачка на робочому місці була відсутня, перебувала за межами України. 31.05.2023 [PERSON] була звільнена за «прогул без поважних причин» п. 4 ст. 40 КЗпП України наказом Трипільської ТЕС за № 333 к/тр від 30.05.2023 року. Вказані обставини підтверджуються наявними у справі письмовими доказами та визнаються сторонами. При наданні правової оцінки спірним правовідносинам суд враховує наступне. Основним аргументом позову є необґрунтована відмова відповідача надати відпустку без збереження заробітної плати відповідно до заяви позивачки та поважність причин невиходу на роботу через воєнний стан і перебування позивачки за кордоном. Відповідно до ч.3 ст.12 КЗПП України протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про відпустки". Доповнено ст.12 КЗПП України частиною четвертою такого змісту: «4. У період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України «Про відпустки». Позивач в повному обсязі скористалась своїм правом та використала відпустку без збереження заробітної плати за згодою сторін на період воєнного стану тривалістю 90 календарних днів, що підтверджується Наказом № 3302 в/тр від 18.11.2022. Відпустку без збереження заробітної плати під час воєнного стану надають з ініціативи працівника. Слід також урахувати, що у ст. 26 Закону України «Про відпустки» передбачено надання відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін. А це, зокрема, означає, що працівник не може в односторонньому порядку вимагати надання або продовження такої відпустки, якщо роботодавець вважає, що працівник має стати до роботи. Відповідно до статті 1 Закону «Про критичну інфраструктуру» Об`єктами критичної інфраструктури є об`єкти інфраструктури, системи, їх частини та їх сукупність, які є важливими для економіки, національної безпеки та оборони, порушення функціонування яких може завдати шкоди життєво важливим національним інтересам. Трипільська ТЕС ПАТ «Центренерго» відноситься до об`єктів критичної інфраструктури. Згідно ч.2 ст.12 КЗПП України у період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури. Суд погоджується із доводами відповідача про те, що Трипільська ТЕС протягом певного часу враховувала поважні причини перебування позивачки за кордоном, оскільки їй неодноразово надавались відпустки без збереження заробітної плати, а саме: 4 календарних дні в період з 15.03.2022 року по 18.03.2022 року - Наказ №724 в/тр від 15.03.22 без збереження з/п за згодою сторін, 5 календарних дні в період з 21.03.2022 року по 25.03.2022 року - Наказ №786 в/тр від 18.03.22 без збереження з/п за згодою сторін, 5 календарних дні в період з 28.03.2022 року по 01.04.2022 року - Наказ №829 в/тр від 23.03.22 без збереження з/п за згодою сторін, 1 календарний день в період з 04.04.2022 року по 04.04.2022 року - Наказ №892 в/тр від 01.04.22 без збереження з/п за згодою сторін, 4 календарних дні в період з 05.04.2022 року по 08.04.2022 року - Наказ №183 в/тм від 17.03.22 щорічна відпустка, 19 календарних днів в період з 11.04.2022 року по 29.04.2022 року - Наказ №919 в/тр від 05.04.22 без збереження з/п за згодою сторін, 23 календарних дні в період з 02.05.2022 року по 24.05.2022 року - Наказ №1245 в/тр від 02.05.22 без збереження з/п за згодою сторін, 90 календарних дні в період з 25.05.2022 року по 22.08.2022 року - Наказ №1447 в/тр від 24.05.22 без збереження з/п за згодою сторін, 90 календарних дні в період з 23.08.2022 року по 20.11.2022 року - Наказ №2447 в/тр від 22.08.22 без збереження з/п за згодою сторін, 90 календарних дні в період з 21.11.2022 року по 18.02.2023 року - Наказ №3302 в/тр від 18.11.22 без збереження з/п на період воєнного стану, 90 календарних дні в період з 19.02.2023 року по 18.05.2023 року - Наказ №449 в/тр від 17.02.23 без збереження заробітної плати. В день закінчення відпустки позивачки, 18.05.2023 року у Київській області не проводилися активні бойові дії. До 2 квітня 2022 року українські військові відновили контроль над усією Київською областю, повністю припинивши її окупацію. Так, у наданні відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін на період воєнного стану з 19.05.2023 року по 16.08.2023 року [PERSON] було відмовлено (повідомленням у Viber ) та запропоновано 19.05.23 року стати до роботи. Оскільки відповідач Трипільська ТЕС ПАТ «Центренерго» відноситься до об`єктів критичної інфраструктури, законодавцем такому роботодавцеві надано дискреційні повноваження на вирішення питань щодо доцільності чи можливості надання відпусток без збереження заробітної плати працівникам, а надані представниками відповідача обґрунтування необхідності безпосереднього виконання трудових обов`язків позивачкою на робочому місці, залученості її посади до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури, зокрема через необхідність ведення первинної бухгалтерської документації для обліку товарно-матеріальних цінностей, які використовуються для відновлювальних ремонтів пошкоджених внаслідок неодноразових ракетних обстрілів приміщень та майна ТЕС, є переконливими і ґрунтуються на законі. Ознак зловживання правами або протиправного порушення прав позивачки суд не вбачає. На думку суду, у вирішенні питання про надання відпусток позивачці відповідачем дотримано баланс між інтересами роботодавця та працівника. Поряд із тим, необґрунтовані вимоги позивачки щодо безумовного надання необмеженої кількості відпусток на неконкретизований термін не ґрунтуються на законі та порушують вказаний баланс інтересів сторін, оскільки тривала відсутність працівника на робочому місці унеможливлює укладення трудового договору на виконання виконуваних ним робіт із іншим працівником та суттєво перешкоджає стабільній роботі об`єкту критичної інфраструктури, що в свою чергу, суперечить інтересам суспільства в період воєнного стану. На необґрунтованість доводів позивачки вказує додатково те, що під час судового розгляду вона підтвердила відсутність намірів повертатись в Україну та з`являтись на роботу до закінчення воєнного стану, перевагу сімейних інтересів щодо догляду за хворим свекором і збереження матеріальної допомоги як біженцю в Німеччині, що вказує на послідовність дій працівника щодо ухилення від явки на робоче місце на об`єкті критичної інфраструктури. Окрім того, доводи позивачки щодо відмови у наданні їй відпустки, відмови у дистанційній роботі виходять за межі судового розгляду, оскільки в межах цієї цивільної справи відповідні дії або рішення відповідача не оскаржувались, як і в іншому передбаченому законом порядку. Відтак, доводи позову в частині порушення прав позивачки у трудових правовідносинах, які перебували звільненню не знайшли об`єктивного підтвердження під час судового розгляду, оцінюються судом як необґрунтовані і безпідставні. Однак, не дивлячись на те, що позивачці було повідомлено про відмову в наданні відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін та запропоновано приступити до роботу, вона не скористувалась своїм правом продовжити свою трудову діяльність, не вийшла на роботу, також [PERSON] не скористалась, відповідно до частини 1 статті 38 КЗпП України своїм правом щодо розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника. Вказані обставини (невихід [PERSON] на роботу) є підставою для висновку про вчинення позивачем прогулу без поважних причин. Факт прогулу в період з 19.05.2023 р. по 31.05.2023 року без поважних причин Позивача підтверджується наданими відповідачем доказами, зокрема, копіями актів про відсутність на робочому місці від 19.05.2023 р, від 31.05.2023 р., доповідною запискою на ім`я в.о. директора Трипільської ТЕС від 24.05.2023, повідомленнями в Viber, а також не оспорюється позивачкою. Статтею 139 КЗпП України встановлено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до ч. 1 статті 147 КзпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Згідно з частинами першою та другою статті 147-1 КЗпП України, дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. На працівників, які несуть дисциплінарну відповідальність за статутами, положеннями та іншими актами законодавства про дисципліну, дисциплінарні стягнення можуть накладатися також органами, вищестоящими щодо органів, вказаних у частині першій цієї статті. Згідно зі ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Відповідно до ч. З статті 149 КзпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (зокрема відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не скасовує і не змінює норми КЗпП України щодо підстав звільнення з ініціативи роботодавця. Слід зазначити, що трудовим законодавством передбачено розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця у випадку прогулу саме «без поважних причин». Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не визначено, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причин відсутності на роботі дається, зважаючи на конкретні обставини. Відповідно до сталої судової практики причину відсутності на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника та відповідно до судової практики це - пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я. Звертаючи увагу на відсутність позивачки на роботі з 19.05.2023 року без поважної причини та не надання позивачкою будь-яких пояснень щодо відсутності на роботі, а також будь-яких документів, що могли б вказувати на поважність причин відсутності на роботі, відповідачем було прийнято рішення звільнити позивачку на підставі пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України за прогули без поважних причин в період з 19.05.2023 року по день видання наказу про звільнення - 31.05.2023 року, та видано наказ № 333 від 30.05.2023 «Про звільнення за прогул без поважних причин», що повністю відповідає чинному законодавству України. Твердження позивачки про згубні далекі подорожі для літньої людини, транспортне сполучення та затримки на кордоні не є поважними причинами відсутності на роботі з 19.05.23 року по 30.05.23 року. Трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника (ст. 48 КЗпП України). 10 червня 2021 набув чинності Закон «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» від 05.02.2021 № 1217 - IX (далі - Закон № 1217), який вніс зміни до Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) щодо нових правил обліку трудової діяльності працівника. Із цієї дати запроваджено електронний облік трудової діяльності. Основна суть змін - переведення обліку трудової діяльності працівника з паперової форми (у трудовій книжці) в електронну - у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (ст. 48 КЗпП). Якщо за раніше чинним законодавством трудова книжка зберігалася у роботодавця, то після 10 червня 2021 року така трудова книжка може зберігатися у працівника. Відповідач з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати передбачений статтею 47 Кодексу законів про працю України обов`язок, щодо видачі трудової книжки оскільки, починаючи з 01.03.2022 по фактичний день видання наказу про звільнення - позивач була відсутня на роботі. На вимогу працівника роботодавець зобов`язаний внести належні записи про звільнення до трудової книжки. Роботодавець зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 47 Кодексу законів про працю України. Трипільська ТЕС відповідно до чинного законодавства провела розрахунки по заробітній платі позивачки, про що її було повідомлено листом № 06 - 2183 від 31.05.2023 року. Крім того слід також зазначити, що від позивачки не було отримано вимоги щодо запису про звільнення до трудової книжки, то цей запис не було здійснено. Таким чином твердження позивачки про те, що запис в трудовій книжці є недоречним слід визнати необгрунтованими. Непереконливими і непідтвердженими доказами є посилання позивачки на те, що саме внаслідок дій відповідача позивачці заподіяно душевних страждань, що позначаються на здоров`ї. Як зазначає позивачка у тексті позовної заяви, вона спілкувалася з працівниками відділу кадрів та безпосереднім керівництвом через Viber, тому всі обставини роботодавцю відомі. Також роботодавцю відомо, що дочка позивачки значний час проживає у Німеччині, володіє німецькою мовою та може бути перекладачем у разі необхідності. З урахуванням викладеного, суд погоджується із доводами відповідача про те, що у позивачки була можливість повернутись в Україну та приступити до роботи, але вона за власним бажанням не захотіла повертатися. Щодо порушення конституційного права позивачки на працю та права людини слід зазначити, що ч.2 ст.1 Закону України № 2352 «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України та внесені зміни до чинного законодавства, у тому числі до Кодексу Законів про працю та ст.12 КЗпП України. Слід зазначити, що ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО», в склад якої входить Трипільська ТЕС є ключовим та стратегічно важливим підприємством для суспільства, що забезпечує потреби в енергетиці, вносить вагомий вклад в обороноздатність країни у боротьбі з агресором - російською федерацією та працює фактично не для задоволення власних комерційних інтересів, а виключно на потреби країни у такий надважкий час. Працівники Трипільської ТЕС своєю роботою забезпечують енергетичну безпеку України, направляючи свою працю на відновлення критичної інфраструктури, блоків та трансформаторів на електростанції. Тому є слушними доводи відповідача про те, що праця кожного, хто знаходиться і працює в Україні із працівників Трипільської ТЕС важлива для наближення перемоги. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. 147-1 -149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок тощо. Відповідно до роз`яснень наданих на офіційному веб-сайті Управлінні держпраці: «Дисциплінарний проступок - протиправне, винне невиконання або неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків, за яке до нього можуть бути застосовані санкції дисциплінарного характеру (дисциплінарні стягнення)». За наслідками судового розгляду суд вважає, що дисциплінарне стягнення у виді звільнення у спірних правовідносинах накладено відповідно до закону, порушень прав та законних інтересів позивачки, які б підлягали відновленню у судовому порядку, не вьбачається. Згідно ч. 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що позовні вимоги не доведені належними і допустимими доказами, дії відповідача є законними, а підстави для скасування наказу №333 к/тр про припинення трудового договору з 31.05.2023 року та поновлення на займаній посаді [PERSON] відсутні, позивачкою не доведено поважності причин невиходу на роботу. За таких обставин, в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed