Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-24 00:00:00

В червні 2020 року в Городищенському районному суді Черкаської області зареєстровано цивільну справу № 710/344/19, № провадження 2/710/12/20, що надійшла з Шполянського районного суду Черкаської області, для розгляу по суті, позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільно нажитого майна, які надійшли до суду в березні 2019 року, справа № 710/344/19, та позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особистою власністю майна, набутого під час шлюбу, який надійшов до суду в червні 2019 року, справа № 710/677/19, та згідно ухвали суду від 08.07.2019 року об`єднанні в одне провадження. Позовна заява [PERSON] від 19.03.2019 року, судова справа № 710/344/19, з уточненням за заявою від 03.06.2020 року, обгрунтована тим, що 08 липня 2000 року зареєструвала шлюб з відповідачем по справі в відділі реєстрації актів громадянського стану Шполянського районного управління юстиції Черкаської області, актовий запис № 45, який був розірваний рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 06 липня 2018 року (справа № 710/612/18). Від даного шлюбу є двоє дітей: старша дочка [PERSON] , [INFO] , менша дочка [PERSON] , [INFO] , є неповнолітньою та відповідно до рішення суду відповідач сплачує аліменти на її утримання. 04 грудня 2004 року на ім`я [PERSON] по договору купівлі-продажу придбане будинководіння, розташоване по [ADDRESS] , реєстр № 2350, посвідчений приватним нотаріусом Шполянського районного нотаріального округу, Черкаської області. В 2008 році в зв`язку з перейменуванням будинковолодіння по [ADDRESS] було перейменовано [ADDRESS] . Відповідно до рішення Шполянської міської ради Черкаської області № 218 від 23 травня 2008 року [PERSON] було надано дозвіл на реконструкцію житлового будинку по [ADDRESS] добудовою кухні. 21 липня 2008 року Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у Черкаській області було надано дозвіл на виконання будівельних робіт № 478 по [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу відповідач по справі почав створювати перешкоди для проживання позивача та меншої дочки в будинку, який було придбано та реконструйовано в період зареєстрованого шлюбу, тому вони вимушені були перейти проживати в будинок матері, який розташований по [ADDRESS] . В період зареєстрованого шлюбу було придбане рухоме та нерухоме майно. Добровільно вирішити питання про реальний розподіл спільно нажитого майна відповідач не бажає. У зв`язку з цим, просить суд розділити спільно нажите нерухоме майно: будинок та надвірні споруди, розташовані по [ADDRESS] . 09.06.2020 року від відповідача [PERSON] подано заперечення на заяву про збільшення позовних вимог. Просив відхилити заяву про збільшення позовних вимог, від 29.05.2020 року підписану представником по договору адвокатом Каракоцею Р.В., оскільки заява не відповідає встановленим вимогам, не містить правового обгрунтування та належних доказів. Враховуючи інформацію, що діяльність СПД ФО та судового експерта Печиборщ В.З. відмінна одна від другої, то цілком очевидно, що рахунок для оплати послуг повинен бути наданий судовим експертом Печиборщ В.З., а рахунок виданий СПД ФО [PERSON] не має ніякого відношення до даної цивільної справи, а тому кошти сплачені за цим рахунком, відшкодуванню не підлягають. За висновком судового експерта, який визначив вартість домоволодіння по [ADDRESS] , і на який посилається в заяві захисник Каракоця Р.В., становить 115200 грн. За висновком про ринкову вартість будинку визначеною СОД ПП "ТОВА", вартість будинковолодіння становить 75400 грн.. Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться два звіти в яких вартість одного й того самого будинковолодіння сильно різниться, то є необхідність в рецензуванні звіту складеного колишнім судовим експертом Печиборщ В.З., тому заява необгрунтована, безпідставна. Позовна заява [PERSON] від 03.06.2019 року, справа № 710/677/19, обгрунтована тим, що з 08 липня 2000 року перебував у шлюбі з [PERSON] , який за її заявою, рішенням Шполянського районного суду 06.07.2018 року розірваний. Під час спільного проживання, на особисті кошти прибав житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , ринковою вартістю 75400 грн., визначеною СОД ПП "ТОВА", що зареєстрований на підставі договору купівлі-продажу від 04.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Шполянського районного нотаріального округу Курінним А.В., в державному реєстрі речових прав, відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.12.2004 року, за ним. З моменту укладення шлюбу подружжя не мало стабільного заробітку та коштів необхідних для придбання будинку, проведення ремонту, про що не зазначено в позові, та що підтерджено випискою з пенсійного фонду, документами з банків та кредитиних спілок в яких брав кредити на утримання сім`ї та купівлю самих необхідних речей. Рідна баба по батьковій лінії отриману компенсацію від Українського національного форнду "Взаєморозуміння і примирення" передала його батькові, щоб він придбав будинок, що підтверджується доданими до матеріалів справи документами та поясненнями свідків. Придбаний будинок перебував в занедбалому стані і потребував значного ремонту, який проводили декілька років спільною працею його батьків та братів, з матеріалів розібраних будівель в селі Терешки Шполянського району, що підтерджується довідкою Терешківської сільської ради № 44 від 31.01.2019 року та письмовими поясненнями свідків, які будуть допитані в суді. Добудову кухні до житлового будинку, благоустрій території будинку також проводили спільною працею його батьків та братів з матеріалів розібраних будівель в селі Терешки Шполянського району, проте через відсутність коштів так і не здав добудовану кухню в експлуатацію, а лише вніс зміни до технічної документації БТІ, і на даний час добудована кухня вважається самочинним будівництвом. За час спільного проживання з відповідачем, ніякого майна, що підлягає поділу нажито не було. Відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, свій невеликий заробіток не вносила до сімейного бюджету, витрачала на власні потреби, сім`я мала постійні фінансові труднощі на підставі яких виникали постійні сварки і як результат припинення шлюбу за ініціативою відповідача. Ще в 2017 році відповідач забрала свої особисті речі та наявне майно, залишивши пустим будинок і з того часу в будинку не проживала, що також підтверджується письмовими поясненнями свідків, які належним чином оформленні. Мною пропонувалося відповідачеві досудове врегулювання спору та укладення договору, на взаємоприйнятних умовах, які нею було відхилено. Просив суд, визнати за ним, [PERSON] право особистої приватної власності, на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , ринковою вартістю 75400 грн.. 19.07.2019 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, про визнання майна набутого в шлюбі особистою власністю [PERSON] , в якому заперечила щодо пред`явленого позову. Зазначила, що в шлюбі має двох дітей: старша дочка [PERSON] , [INFO] , менша дочка [PERSON] , [INFO] , є неповнолітньою та відповідно до рішення суду батько сплачує аліменти. 04.12.2004 року в шлюбі було придбане будинковолодіння, та що відповідно до рішення Шполянської міської ради Черкаської області № 218 від 23 травня 2008 року [PERSON] було надано дозвіл на реконструкцію житлового будинку по [ADDRESS] , добудовою кухні. 21 липня 2008 року Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у Черкаській області було надно дозвіл на виконання будівельних робіт № 478 по [ADDRESS] . Купівля будинку з надвірними спорудами, перебудова будинку та надвірних споруд, придбання іншого майна проводилося в період сумісного проживання та ведення господарства за сумісні кошти. Ремонт та перебудова і добудова кухні проводилися як за наші кошти, так і кошти батьків позивача, за кошти її матері та сестри, так як в той період їх діти були малолітні, і їх доходи були не такими вже великими, що можна було придбавати майно, але не дивлячись на те, що знаходилася в відпустці по догляду за дитиною, працювала та утримувала сім`ю. Кредити оформлялися на ім`я [PERSON] .. Вважає за необхідне звернути увагу суду на те, що до цього часу за померлою [PERSON] числиться будинок в с. Терешки, Шполянського району, Черкаської області. Тому у відношенні того, що ремонт нашого будинку та добудови проводилися виключно за рахунок будівельних матеріалів з с. Терешки, Шполянського району, заперечує. У позивача по справі є ще брати, які також в той період проводили ремонти і бувший чоловік надавав їм допомогу, половина будівельних матеріалів (цегла та шифер) з с. Терешки, Шполянського району виділені [PERSON] . За час ремонту і будівництва по [ADDRESS] її мати постійно привозила будівельні матеріали, тільки не бувші у користуванні, а з будівельних магазинів. Той факт, що [PERSON] отримувала кошти з фонду ФРН "Пам`ять, відповідальність і майбутнє" не заперечує. Після розірвання шлюбу колишній чоловік почав створювати перешкоди для проживання в будинку, який було придбано та реконструйовано в період зареєстрованого шлюбу, тому з меншою дочкою вимушені були перейти проживати в будинок матері, який розташований по [ADDRESS] . За нормами статей 60, 68, 69, 70 СК України, що регулюють питання спільної сумісної власності подружжя, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, підстав для визнання будинковолодіння по [ADDRESS] особистою власністю [PERSON] не має, а позов не підлягає до задоволення. У відповіді на відзив від 30.07.2019 року, позивач [PERSON] вказав, що ознайомившись із відзивом на позовну заяву, вважає за неохідне надати відповідь на нього. Позивач так і не зазначила, істотну обставину, за яку ж суму коштів було прибано будинок, суму витрачених коштів на проведення ремонту, походження матеріалів, які були використані в його ремонті, матеріали та кошти за рахунок, яких добудовувалася кухня. Зазначений факт слугує належним підтвердженням, що придбання будинку, ремонтні роботи та добудова кухні, проводилися виключно працею та за кошти його батьків. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною сумісною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Якщо один із членів подружжя доведе, що майно було придбане за особисті кошти або навіть кошти третьої особи (наприклад батьки), то спірне майно втрачає статус спільного сумісного і стає особистою приватною власністю цього члена подружжя. Будинок, по [ADDRESS] , придбаний на кошти наданні бабою, належить йому на праві особистої приватної власності та не підлягає поділу, що випливає з правових позицій ВСУ при розгляді справ № 6-2641цс15, № 6-1568цс16, № 6-801ці16 від 07.09.2016 року, № 6-399цс17 від 05.04.2017 року. 26.06.2020 року ухвалою Городищенського районного суду Черкаської області дана справа з об`єднаними позовами, прийнята до провадження, за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження, призначено на 20.07.2020 року, яка неодноразово переносилася з поважних на те причин. Ухвалою Городищенського районного суду Черкаської області від 20.06.2023 року підготовче судове засідання в даній справі закрите, призначено справу до судового розгляду. \~25.07.2023\~в судове\~засідання позивач/відповідач\~ [PERSON] ,\~відповідач/позивач\~ [PERSON] \~та його\~представник [PERSON] \~не з`явилися,\~повідомлені належно. Відповідач [PERSON] на електронну пошту суду 25.07.2023 подав заяву, повідомляє, що перебуває в стаціонарі Шполянської лікарні, не має можливості прибути до суду для участі в судовому засіданні, просив цивільну справу про поділ спільного майна провести без його участі, заявлені ним позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Та, в заяві від 10.02.2023 року повідомив, що в зв`язку з хворобою, дією військового стану що спричиняє складність в проведенні судових засідань, які зміщуються через постійні тривоги та обмеження в енергопостачанні, систематичною неявкою в судове засідання представника позивача, вважає за необхідне звернутись до суду з заявою про розгляд справи без його участі, з урахуванням доводів викладених в позовній заяві, відзиву та інших доказів, а також вказав, що будинок було придбано у шлюбі за його особисті кошти і таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, зазначені обставини належним чином підтвердженні доданими доказами та ніяким чином не спростовані позивачем, колишя дружина, яка ще до війни виїхала на постійне місце проживання в Польщу, більше п`яти років, взагалі ніяким чином не проявляє зацікавленості до будинку, який внаслідок ініційованого нею позову, стоїть пусткою і зазнає руйнування, і очевидно, що її позов обгрунтовується лише однією обставиню, а саме неприязними відносинами. Від представника відповідача/позивача Меркотан В.В. надійшла телефонограма, про розгляд справи без його участі. На судовий розгляд цивільної справи до Городищенського районного суду Черкаської області прибув представник позивача/відповідача Каракоця О.В.. Повідомив, про можливість слухання справи за відсутності позивача/відповідача [PERSON] , сповіщена про судове засідання, прибути в суд не має змоги, перебуває за кордоном, заявлені вимоги, щодо поділу спільно нажитого майна подружжя, а саме нерухомого, будинковолодіння по [ADDRESS] , по запропонованому в заяві варіанту (перший), підтримує, просить задовольнити в повному обсязі та стягнути понесені судові витрати, щодо позову [PERSON] відмовити, та справу слухати за його, як представника, участі. За таких обставин, підстав для відкладення судового розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільно нажитого майна та за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особистою власністю майна, набутого під час шлюбу, не встановлено. Виходячи з наведеного, а також положень ЦПК України, суд вважає, що судовий розгляд справи можливо здійснити за відсутності сторони відповідача/позивача на підставі наявних у справі матеріалів. В судовому\~засіданні представник\~позивача,\~адвокат Каракоця\~Р.В.\~ зазначив,\~щодовірителька [PERSON] зареєструвала офіційно шлюб 8 липня 2000 року, від шлюбу народилось двоє дітей, дочки. За період шлюбу було придбано будинок, який розташований за адресою [ADDRESS] , договір купівлі-продажу оформлено нотаріально на відповідача [PERSON] .. В 2008 році вулицю, на якій розміщено даний придбаний будинок в м. Шпола було переіменовано, відповідно будинку присвоєно номер 7. В подальшому сторони шлюб розірвали, довірителька пішла жити до своїх батьків, які проживають в м. Шпола. В звязку з тим, що в період сумісного проживання було придбано майно, а саме, нерухоме майно - будинок, позивач просить постановити рішення про його розділ, та право власності на 1/2 частину будинку. Варіант розділу майна нерухомого, будинку, що розташований за адресою [ADDRESS] , вказаний та описаний в позовній заяві, також там вказано про обовязки на кого потрібно покласти виконання певних робіт. Це варіант № 1. Земельна ділянка під будинковолодінням знаходиться на праві користування у відповідача. Ніяких змін, добудов, ремонтних робіт з часу подачі позову 2018 рік до цього часу в спірному будинку не було. Відомо, що відповідач [PERSON] там не проживає. Вважає, що позов довірительки підлягає повному задоволенню. Просить суд, розділити спільно нажите майно, нерухомість, будинковолодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , згідно висновку експерта по варіанту номер 1, та надати право власності позивачу [PERSON] на 1/2 частину будинку, а також стягнути судові витрати з відповідача, які документально підтверджено. Щодо позову [PERSON] про визннання особистою власністю майна, а саме, будинковолодіння по [ADDRESS] , набутого під час шлюбу, то він не підлягає задоволенню. Відповідач, він же позивач, визнає шлюб, та що подружжя спільно проживали в даному будинку до 2018. Вважає, що даний будинок придбано за його власні кошти (кошти баби), так як на той час дружина не мала заробітку та не мала власних грошей. Відповідач вказує, що добудова та ремонті роботи в будиинку проводилися його ріднею, з будівельних матеріалів зі спадкового майна, а колишня дружина ніякої участі в цьому не брала. Вказане не відповідає нормам СК України щодо спільно нажитого майна подружжя, а наведені доводи є сумнівними. Існуюча презумпція права спільної сумісної власності подружжя, не спростована позивачем [PERSON] .. Позов є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Суд, заслухавши представника позивача/відповідача, дослідивши матеріали справи, врахувавши доводи (заперечення) сторін, думку відповідача/позивача, представника відповідача/позивача, що викладена письмово, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов такого висновку. Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьог оКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 6 Конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13, зазначеної Конвенції, на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право предявити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до статті 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Спір між сторонами виник з правовідносин щодо майнових прав подружжя на майно, набуте у шлюбі, яке регулюється нормами Конституції України, Цивільного Кодексу України та Сімейного Кодексу України. Відповідно до ст. ст. 317, 319, 321 ЦК України право власності є непорушним, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно частин 1, 2, 9 статті 7 СК України, сімейні майнові відносини між подружжям регулюються нормами Сімейного Кодексу України на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частин 3, 4 статті 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно з частиною 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Встановлено, з 08 липня 2000 року [PERSON] (позивач/відповідач) та [PERSON] (відповідач/позивач) перебували в зареєстрованому шлюбі, який 06.07.2018 року було розірвано, на підставі рішення Шполянського районного суду Черкаської області, справа № 710/612/18, № провадження 2/710/450/18 (а.с. 8 том 1). Під час перебування в шлюбі, а саме 04.12.2004 року був придбаний та оформлений на ім`я відповідача (власник) [PERSON] , житловий будинок [ADDRESS] з надвірними будівлями, на земельній ділянці, 1613 кв.м.. Будинок дерев`яний, обкладений цеглою, загальною площею 54,5 кв.м., житловою площею 37,4 кв.м., що підтверджується Договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченим приватним нотаріусом Шполянського районного нотаріального округу Черкаської області Курінний А.В., зареєстрованим в реєстрі за № 2350, Витягом з державного реєстру правочинів № 417817 від 04.12.2004 року, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданий Шполянським виробничим підрозділом Черкаського ООБТІ за № 6067334 від 28.12.2004 року, реєстраційний номер 8797230 (а.с. 12,13, 14 том 1). Сторони не заперечують, що в подальшому даний будинок, у зв`язку з перейменуванням, в 2008 році будинковолодіння по [ADDRESS] , став будинковолодінням по [ADDRESS] . З 01.02.2006 року місце проживання позивача [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено Витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 18.09.2018 № 7133-2138043-2018 (а.с. 7 звортна сторона, 9 том 1). Рішенням виконавчого комітету Шполянської міської ради Черкаської області від 23.05.2008 року № 218 "Про надання дозволу [PERSON] на реконструкцію житлового будинку з добудовою кухні" було наднао дозвіл на рекострукцію житлового будинку з добудовою кухні по [ADDRESS] (а.с. 19, 20 - 25 том 1). Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Черкаській області надано дозвіл № 478 від 21.07.2008 року [PERSON] на виконання будівельних робіт з будівництва добудови до житлового будинку в [ADDRESS] (а.с. 26 - 27 том. 1). Після розірвання шлюбу, колишній чоловік [PERSON] , як вбачається з Висновку Шполянського ВП ГУНП в Черкаській області, за результатами розгляду звернення ЖЄО № 249 від 25.01.2019 року в порядку Закону України "Про звернення громадян", поміняв замки в будинку, який було придбано під час шлюбу, та не впускає [PERSON] до будинку, чим створював перешкоди для проживання позивача та меншої дочки в будинку по [ADDRESS] (а.с. 30 том 1). Відповідно до підтвердження голови вуличного комітету від 17.01.2019 року, [PERSON] та її дочка [PERSON] , [INFO] , проживають по [ADDRESS] (а.с. 10 том 1). Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя" передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Шлюбного договору в сторін не встановлено. Факт належності житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] , до об`єкта спільної сумісної власності, оспорюється відповідачем [PERSON] .. Заперечуючи проти визнання спірного будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя, відповідач [PERSON] посилається на те, що кошти на придбання будинку, отримані від рідної баби, які вона отримала як компенсацію від німецького фонду за перебування в роки війни в Німеччині, ремонтні роботи та добудова кухні проводилась виключно працею та за кошти його батьків, з будівельних матеріалів спадкового майна, оскільки з моменту укладення шлюбу, ні він, ні позивач не мали стабільного заробітку та коштів необхідних для придбання будинку, проведення його ремонту, він брав кредити на утримання сім`ї та купівлю самих необхідних речей. На обґрунтування цих доводів (дарунок грошових коштів) надає лист Громадської організації "Правове агенство "Захист" вих. № 25/4 від 25.04.2019 року, архівні копії з особої справи [PERSON] про виплати її грошових компенсацій УНФ "Взаєморозуміння і примирення", з повідомленнями про виплату від 10.09.2004 - грошова сума 769,49 EUR, від 14.10.2002 - грошова вплата 1429,06 EUR (а.с. 79, 80, 81, 82 том 1), при цьому нотаріально посвідченого договору дарування грошей від [PERSON] не надається. Та, письмові пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] (а.с. 84 - 85, 86 - 87 том 1), які суд визнає не допустимими (стаття 78 ЦПК України), оскільки факт передачі коштів не може підтверджуватись показаннями свідка, та з урахуванням засадах змагальності сторін (повнота і об`єктивність показань свідків забезпечується безпосередньою і усною формою допиту їх в судовому засіданні, з попередженням про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України, під присягою, та роз`ясненням прав, передбачених ЦПК України, у тому складі судду, який ухвалює рішення). У зв`язку з чим суд не вбачає достатніх підстав вважати, що саме ці кошти були використані відповідчем [PERSON] для придбання спірного будинку. Крім того, відповідач [PERSON] в обґрунтування іншої частини доводів (щодо ремотних робіт будинку та використання матеріалів спадкового майна) надає довідку сільського голови Терешківської сільської ради від 31.01.2019 № 44, пояснення [PERSON] , [PERSON] (а.с. 83, 88, 89 том 1), які не можуть бути прийняті судом, як доказ того, що лише він брав участь в цих роботах, з огляду на норми ЦПК України. Суд бере до уваги, що в період шлюбу, прибдання будинку 2004 рік, здійснення добудови та ремонту, в подружжя народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , відповідно їх мати, позивач/відповідч [PERSON] перебувала в декретній відпусці, з її слів працювала, що не заперечуються відповідачем/позивачем [PERSON] .. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних субєктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій обєктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обовязків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Будь-яких інших доказів позивач [PERSON] суду не надав, не заявив, як і не надходило клопотань на стадії підготовчого провадження про їх витребування чи допит свідків. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, у відповідності з частиною 1 статті 57 СК України, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно із правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду від 22.01.2020 у справі №771/2302/18 "статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження №14-325цс18). З огляду на викладені обставини, враховуючи, що спірне нерухоме майно придбане подружжям під час перебування у шлюбі, та відповідачем не надано доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, суд дійшов висновку, що будинковолодіння (спірне нерухоме майно) за адресою: [ADDRESS] , з підстав, передбачених ст. ст. 60, 61 СК України та ст. 368 ЦК України, є об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача як подружжя, оскільки набуте за час їх перебування в шлюбі, за спільні кошти, спільними зусиллями в інтересах сім`ї на підставі договору, укладеного відповідачем [PERSON] , і наявні підстави для визнання його спільною сумісною власністю подружжя та його поділу. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя" передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Стаття 372 ЦК України визначає, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини 1 статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з частиною 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них, незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. При вирішенні позову, суд виходить з міркувань забезпечення дійсного вирішення у дієвий спосіб спору, що виник та існує між сторонами та існування якого позбавляє їх можливості спільно використовувати єдиний об`єкт нерухомості без його розподілу в натурі. Так, захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17. Невизнаючи позов про розподіл спільно нажитого майна, відповідач [PERSON] результати висновку експерта від 24.03.2020 року не заперечив, як і не надходило заперечень щодо запропонованого позивачем варіанту розподілу нерухомого майна. Спірне майно, житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , враховуючи зміст позовних вимог, Висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 24.03.2020 року № 20-19, має ринкову вартість станом на час проведення експертизи (24.03.2020), яка складає 115 200,00 гривень, і є подільним, отже, за кожною із сторін слід визнати право власності на 1/2 частину будинковолодіння та розподілити його по першому варіанту розподілу (а.с. 93 - 121 том 2), із присудженням грошової компенсації внаслідок нерівності часток. На думку суду, такий варіант жодним чином не порушить права та інтереси відповідача по справі [PERSON] .. Площа земельної ділянки, як зазначає експерт, під об`єктом нерухомості, складає 1000 кв.м. Стаття 120 ЗК України передбачає, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Отже, якщо на земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15, та постанові Верховного Суду від 25 лютого 2019 року № 199/2099/17. З врахуванням наведеного, Висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 24.03.2020 року № 20-19 (щодо розподілу земельної ділянки), до позивача [PERSON] має перейти право власності (користування) і на земельну ділянку під будинком в частці, розмір якої відповідає частці у будинку, за відповідним варіантом розподілу. Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, повязаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] про визнання особистою власністю майна, набутого під час шлюбу (належні та допустимі докази, які вказують на те, що спірний будинок був придбаний хоча і за час шлюбу, однак за належні йому особисті кошти, суду так і не надано, як і не спростовано презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, тоді як тягар доказування покладається саме на нього), а позовні вимоги [PERSON] є доведені в суді, і вказані докази не спростовані відповідачем, тобто наявні підстави для задоволення позову про поділ спільно нажитого майна. Відповідно до положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Отже, з відповідача [PERSON] підлягають стягненню на користь позивача [PERSON] понесені нею судові витрати в загальном розмірі 16 775,50 грн., з них, витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 468,50 грн., витрати за проведення судової будівельно-технічної експертизи в сумі 10\~307,00 грн., витрати за надання правової допомоги згідно договору про надання правових послуг в суді від 14.01.2019 року в сумі 5\~000,00 грн. (склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає співмірним зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на надання послуг з правової допомоги та їх обсягом, ціною позову та значенням справи для сторони, відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру), які є підтверджені матеріалами справи. На підставі викладеного та

Outcome: approved