Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-18 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі представника адвоката Царьова Р.В., звернулася до суду із позовною заявою до Харківської міської ради, третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А., про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] , [INFO] , є її рідною тіткою по матері. [PERSON] завжди опікувалась рідною тіткою [PERSON] та надавала їй необхідну допомогу та догляд. 04.11.1992 [PERSON] зробила заповіт, яким на випадок своєї смерті зробила розпорядження: належну їй кооперативну квартиру [ADDRESS] , заповіла [PERSON] . За рік до смерті, через наявні хвороби та похилий вік тітки [PERSON] , [PERSON] переїхала до неї за місцем її проживання за адресою: [ADDRESS] для догляду та надання необхідної допомоги. [INFO] [PERSON] померла. Після смерті тітки, [PERSON] займалася всіма необхідними діями, пов`язаними із похованням та організувала її похорони. 23.09.2022 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , так як факт спільного проживання спадкодавця та спадкоємця не підтверджено документально, та видано відповідну постанову. У зв`язку з чим, вона змушена звернутися до суду. Ухвалою судді від 02 березня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2023 року задоволено клопотання представника позивача про виклик та допит свідків і витребування доказів по справі. Підготовче провадження у справі закрито. У судовому засіданні представник заявника, адвокат Царьов Р.В. та Позивач [PERSON] підтримали вимоги, викладені в позові та просили задовольнити в повному обсязі. Також представник позивача адвокат Царьов Р.В. вказав, що у позові допущено технічну помилку у написанні імені померлої [PERSON] , просив вірним рахувати « [PERSON] ». Відповідач Харківська міська рада у судове засідання не з`явився, про час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується відміткою про особисте отримання представником Харківської міської ради поштового повідомлення про розгляд справи 13.03.2023, 14.04.2023, 03.07.2023. Третя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. у судове засідання надала письмову заяву з клопотанням про слухання справи без її присутності, одночасно направила копію спадкової справи після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . У судовому засіданні, яке відбулося 27.06.2023 допитано свідків (а.с. 94-95зв). Так, свідок [PERSON] зазначила, що в м. Харкові проживала разом із своєю тіткою з вересня 2020 по день її смерті. Коли [PERSON] було за 80 років, вона почала спостерігати, що та стала забувати, губити ключі, через що стала боятися ходити в магазин. В лютому 2021 року проходила лікування в поліклініці №6 м. Харкова, здавала аналізи. Після смерті вона виконала побажання тітки та креміювала її в м. Києві. Поховала біля батьків [PERSON] , тобто біля її бабусі та дідуся. Про те, що [PERSON] склала на неї заповіт, вона повідомила їй сама. Інших спадкоємців [PERSON] не має. Свідок [PERSON] вказала, що знає [PERSON] з 1974 року, коли вони отримали квартири. Були сусідами і спілкувалися до самої смерті [PERSON] . [PERSON] знає, також про неї їй розповідала сама [PERSON] . Особисто з [PERSON] познайомилася на сімейних святах, де та була постійно присутня. [PERSON] робила ремонт в квартирі [PERSON] , прала речі, приносила та готувала їжу останній, возила її до села. Коли [PERSON] почала забуватися, то [PERSON] з 2020 року почала постійно з нею мешкати. Про те, що [PERSON] склала заповіт на [PERSON] , остання повідомила їй сама. Дітей у [PERSON] не було, з чоловіком розлучилася ще у молодому віці. [PERSON] для [PERSON] була як її дитина. Доглядом, похованням [PERSON] займалася [PERSON] . Про те, що [PERSON] , померла, вона дізналася від [PERSON] . Свідок [PERSON] вказав, що є похресником [PERSON] . Був знайомий із [PERSON] , також знає [PERSON] [PERSON] знає як тітку [PERSON] та рідну сестру матері [PERSON] . З самого дитинства, скільки себе пам`ятає, він бував з [PERSON] у [PERSON] на всі сімейні свята. Йому відомо, що [PERSON] постійно спілкувалася та піклувалася про [PERSON] , він їх возив у село. За проханням [PERSON] він часто завозив необхідне [PERSON] . З кінця вересня 2020 року [PERSON] почала проживати разом із [PERSON] до її смерті. Про те, що померла [PERSON] йому стало відомо від [PERSON] , яка йому зателефонувала, після чого він приїхав до них. Йому було відомо, що [PERSON] бажала бути кремована після смерті. Оскільки був період обмежень через ковід, то кремація [PERSON] відбулася у м. Києві. Він разом із [PERSON] займався питаннями кремації та поховання, возив її. Про те, що [PERSON] залишила на користь [PERSON] заповіт, йому стало відомо від самої [PERSON] . Суд, заслухавши позивача, представника позивача, допитавши свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (а.с.8). На момент смерті [PERSON] проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , знята з реєстрації у зв`язку зі смертю, відповідно до довідки з реєстру територіальної громади міста Харкова №10-12409-2021 від 03.11.20201 (а.с.17). Відповідно до Реєстраційного посвідчення Харківського міського бюро технічної інвентаризації, кооперативна квартира [ADDRESS] » зареєстрована за [PERSON] на праві особистої власності на підставі довідки ЖБК «Левада» від 4-ІІ1993 №17 (а.с. 16). Відповідно до Технічного паспорту, виданого Харківським міським бюро технічної інвентаризації, інвентарний номер 66758, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , частка 1 (а.с. 19-21). За заповітом, який було складено у м. Харкові 04.11.1992, [PERSON] , що мешкає у [ADDRESS] на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: належну їй кооперативну квартиру [ADDRESS] , житлово-будівельного кооперативу «Левада» м. Харкова, заповідаю [PERSON] (а.с. 6-7). Відповідно до спадкової справи №12/2022, заведеної приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. 14.09.2022 після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину 14.09.2022 звернулася її племінниця [PERSON] (а.с. 79). Відповідно до Постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 23.09.2022, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. відмовлено у видачі [PERSON] , свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, що залишилося після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , що на час смерті проживала та була зареєстрована в [ADDRESS] (а.с. 27-28, 78). Відповідно до положень ст.ст. 1216 - 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Згідно з ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частиною 1 ст.1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Частиною 3 ст.1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Згідно з ст. 1270 Цивільного кодексу України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК України). Частиною 1 ст.1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст.1296 ЦК України). Згідно з п.п. 4.10. п.4 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. Таким чином, прийняття спадщини спадкоємцем, який у шестимісячний строк не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини залежить від постійного проживання з спадкодавцем на момент відкриття спадщини. Згідно з п.3.22 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за №296/5, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання, доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Отже, у випадку, якщо спадкоємець фактично постійно проживав із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, проте у його паспорті відсутня відмітка про реєстрацію місця проживання разом із спадкодавцем, а також відсутні докази, визначені п. 3.22 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Статтею 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати декілька місць проживання. Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» визначено поняття постійного місця проживання та тимчасового місця проживання: Місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; Місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Частиною 9 ст. 6 Закону передбачено, що реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Таким чином, місце постійного проживання може відрізнятися від реєстрації місця проживання особи. Згідно роз`яснень, викладених у п. п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідний висновок викладений у постанові Верховного суд від 12 квітня 2022 року у справі №175/2730/20 провадження №61-19265св21). Постановою Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі №484/747/17 зроблено правовий висновок, що згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» відсутність реєстрації місця проживання не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Касаційний цивільний суд погодився з позицією щодо встановлення факту постійного проживання позивача разом із спадкодавцем по день смерті останнього, що підтверджує наявність у позивача можливостей для вирішення його спадкових прав. Те, що в дійсності позивач постійно проживала на момент смерті з рідною тіткою [PERSON] підтверджується матеріалами справи. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи зі змісту ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, оцінюючи у сукупності здобуті в судовому засіданні докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати не розподіляються, що не суперечить чинному законодавству.

Outcome: approved