Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-25 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Авдєєнко В.В. звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Згідно заявлених вимог представник позивача просив суд стягнути з [PERSON] на користь позивача 1 473 304,61 грн заборгованості за договором позики №22122021-1/195 від 12 грудня 2021 року за період з 15 грудня 2022 року по 29 квітня 2022 року. Вимоги позову обґрунтовані тим, що 12 грудня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики №22122021-1/195, відповідно до якого останній отримав позику в розмірі 810 000,00 грн, що дорівнює за офіційним курсом НБУ на дату укладення договору 30 000,00 доларів США терміном на 90 календарних днів. На виконання умов договору позики 15 грудня 2021 року [PERSON] передано [PERSON] 30 000,00 доларів США. Представник позивача зазначає, що відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, в добровільному порядку повернути отримані грошові кошти відмовляється, у зв`язку з чим позивач змушена звертатись до суду. Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача надану позику в сумі 30 000,00 доларів США, що еквівалентно до офіційного курсу НБУ 877 647,00 грн та плату за користування позикою за період з 16 грудня 2021 року по 15 березня 2022 року в розмірі 592 411,71 грн. Посилаючись на ст. 625 ЦК України, представником позивача нараховано 3% річних за користування грошовими коштами за період з 16 березня 2022 року по 29 квітня 2022 року у розмірі 3 246,09 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 червня 2022 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. (а.с.26-27). 20 жовтня 2022 року відповідач [PERSON] направив до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. Відзив обґрунтовано тим, що 12 грудня 2021 року відповідач не укладав з позивачем жодних договорів позики. Долучений до позовної заяви договір позики датовано 22 грудня 2021 року, в п.1.2 якого зазначено, що сторони домовились та підтверджують, що першим днем користування позикою є дата реального отримання позики позичальником - 12 грудня 2021 року. Відповідач вказує, що ані 12 грудня 2021 року ані 22 грудня 2021 року він грошові кошти в позику не отримував, на виконання умов договору позики від 22 грудня 2021 року коштів від позивача взагалі не отримував. Вважає, що позивачем не надано доказів того, що на виконання умов договору позики від 12 грудня 2021 року та/або від 22 грудня 2021 року ним передано гроші та того, що договір позики укладено 12 грудня 2021 року. На думку відповідача, посилання позивача на порушення зобов`язань відповідачем є безпідставними та необґрунтованими, оскільки договір позики від 22 грудня 202 року є неукладеним. Крім того, зазначає, що долучений позивачем акт про отримання позики від 15 грудня 2021 року є окремим правочином, який жодного відношення до договору позики від 22 грудня 2021 року та/або 12 грудня 2021 року не має. (а.с.52-56) 16 листопада 2022 року від представника позивача [PERSON] - адвоката Авдєєнка В.В. надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що посилання відповідача на те, що укладання договору відбулось 22 грудня 2021 року після отримання відповідачем грошових коштів, не спростовує дійсних обставин справи та характеру спірних відносин, не свідчить про неукладеність договору та про наявність обставин, що виключають можливість задоволення позовних вимог. Дата 12 грудня 2021 року відображена на кожній сторінці договору, тому позивач вважала, що саме в цю дату укладено договір позики. В тексті договору є посилання на акт отримання позики. Обставина отримання відповідачем позики до підписання договору позики не свідчить про його неукладеність, як і про те, що отримані відповідачем кошти є іншими, ніж ті, що передані згідно умов договору. За змістом договору, грошові кошти були передані позичальнику до підписання договору позики. Визначаючи строк користування позикою, позивач виходить з реальної дати передачі грошових коштів, а саме 15 грудня 2021 року, про що відповідачем надано акт отримання позики. За доводами відповіді на відзив, факт передачі грошових коштів підтверджується умовами самого договору позики та додатково актом отримання позики. Представник позивача вказує, що на підтвердження наявності між сторонами спору правовідносин за договором позики надано копії: договору позики, в якому сторонами підтверджено факт надання позики до моменту підписання самого договору позики та акт отримання позики, який надано відповідачем на виконання п.1.2 цього ж договору. Вважає, що відповідач не заперечує факту отримання позики, а заперечення зводяться до того, що кошти отримані не на умовах договору №22122021-1/195. Зазначає, що позиція відповідача спрямована на ухилення від сплати на користь позикодавця обумовлених в п.1.4. грошових коштів за користування позикою. Крім того, зазначає, що текст договору позики складений відповідачем, а не позивачем. Дані позичальника в договорі є друкованими, а дані позикодавця вписані окремо, отже слова в договорі слід тлумачити проти того, хто їх написав. У відповіді на відзив підкреслюється, що заперечення відповідача не спростовують доводів позивача та заявлених позовних вимог. Договір позики є укладеним та виконаним з боку позивача. Проте відповідачем власних зобов`язань з повернення позики та сплати грошових коштів за користування позикою не виконано, що є підставою для задоволення заявлених позовних вимог. (а.с.57-61) Цього ж дня на електронну адресу суду надійшла заява про уточнення позовних вимог (а.с.67). 02 березня 2023 року від представника позивача [PERSON] - адвоката Авдєєнка В.В. надійшла заява про зміну предмету позову, в якій представник позивача просить стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованості за договором позики №22122021-1/195 від 22 грудня 2021 року в сумі 50 250,00 доларів США, з яких 30 000,00 доларів США - сума отриманої позики, 20 250,00 доларів США - заборгованість зі сплати відсотків (а.с.77-78, 81-82), яка прийнята судом в підготовчому засіданні 20 квітня 2023 року (а.с.90). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року закрито підготовче провадження у даній цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с.92-93) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про повернення до стадії підготовчого провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, її представник - адвокат Авдєєнко В.В. в судовому засіданні позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві, відповіді на відзив та заяві про зміну предмету позову. Додатково пояснив, що позивачем виконані всі умови договору - 15 грудня 2021 року передано 30 000,00 доларів США, навів детальне обґрунтування щодо умов договору позики. Зазначив, що відповідач фактично не заперечує отримання ним від позивача коштів, проте стверджує, що це інші кошти, ніж передбачені договором. При цьому пояснив, що між сторонами відсутні будь-які інші договірні зобов`язання, ніж передбачені договором позики від 22 грудня 2021 року. Зазначив, що дата договору не має значення, виходячи з того, що договір позики є реальним, має значення саме факт передачі коштів. Підкреслив, що відповідач заперечуючи проти позову, не пояснив з якою метою складав та підписував договір позики, якщо не мав наміру отримати кошти та не надав доказів укладання з позивачем будь-якого іншого договору. Також зазначив, що договір позики був виготовлений саме відповідачем та підписаний сторонами після отримання відповідачем коштів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, був повідомлений про день, час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомив, свого представника до суду не направив, неодноразові намагання суду зв`язатися з представником відповідача - адвокатом Мартинюк М.Р. для забезпечення її участі в судовому засідання за допомогою засобів відеоконференцзв`язку поза межами приміщення суду результатів не дали. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За приписами ч.1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджуються укладення договору, його умови, а також вони засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою, кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та у постановах Верховного Суду: від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Судом установлено, що 22 грудня 2021 року в м. Львів між [PERSON] (позичальник) та [PERSON] (позикодавець) укладено договір позики №22122021-1/195, відповідно до умов якого сторони домовились та підтверджують, що позикодавець передає, а позичальник отримує позику в розмірі 810 000,00 грн, що дорівнює за офіційним курсом НБУ на дату укладення договору 30 000,00 доларів США. (а.с.7-8, 62-63). Сторони домовились та підтверджують, що першим днем користування позикою є дата реального отримання позики позичальником - 12 грудня 2021 року. За взаємною згодою сторони можуть підтвердити надання та отримання позики шляхом підписання Акту отримання позики. (п.1.2 договору позики №22122021-1/195 від 22 грудня 2021 року) Позика надається позичальнику терміном 90 календарних днів. За взаємною згодою сторін, строк користування позикою може бути продовжений шляхом підписання додатку до договору. (п.1.3 договору позики №22122021-1/195 від 22 грудня 2021 року) Після закінчення строку користування позикою, визначеного в п.1.3 договору, позичальник зобов`язаний повернути позику позикодавцю протягом 10 календарних днів (п.1.6 договору позики №22122021-1/195 від 22 грудня 2021 року). Також умовами договору визначено, що договір набуває чинності з дати підписання його сторонами, що відповідає даті, вказаній у верхній правій частині договору та діє до моменту повернення позики позикодавцю у повному розмірі (п.2.1. договору позики №22122021-1/195 від 22 грудня 2021 року) Посилання відповідача на не укладання ним договору позики 12 грудня 2021 року та не отримання ним коштів за договором позики від 22 грудня 2021 року є безпідставними, оскільки на виконання умов договору позики №22122021-1/195 від 22 грудня 2021 року, передбачених абзацом 2 п.1.2., 15 грудня 2021 року [PERSON] власноруч складено Акт отримання позики, в якому зазначено, що [PERSON] бере позику в розмірі 30 000,00 доларів США у [PERSON] , строком на 3 місяці та зобов`язується повернути за потреби. (а.с. 9, 64) Отже, наведені в Акті отримання позики від 15 грудня 2021 року сума коштів та терміни, на які надається позика, узгоджуються зі змістом (текстом) договору позики №22122021-1/195 від 22 грудня 2021 року, а сам Акт підтверджує передання позивачем відповідачу та отримання останнім позики до підписання договору, реальність цього договору та укладення останнього, що узгоджується з положеннями ст. 1046 ЦК України. Доказів існування між сторонами будь-яких інших договірних зобов`язальних відносин, ніж ті, що обумовлені договором позики від 22 грудня 2021 року відповідачем суду не надано. Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідно до ч.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. З наведеного випливає, якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення позичальником договору позики. Заперечуючи проти позову відповідач посилається на те, що ані 12 грудня 2021 року ані 22 грудня 2021 року він кошти в позику не отримував та взагалі не отримував коштів на виконання умов договору від 22 грудня 2021 року. Проте, за наявними у справі доказати, судом установлено, що відповідач отримав позику за вищевказаним договором 15 грудня 2021 року, що підтверджується власноруч написаним позичальником Актом отримання позики. Доказів того, що відповідач не підписував договір та акт матеріали справи не містять. Сам договір позики відповідач не оспорював, не просив визнати його недійсним чи удаваним правочином, у зв`язку з чим доводи відповідача про неотримання грошових коштів за договором позики є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами. Як убачається з договору позики він виготовлений за допомогою технічних засобів. Назва договору, його номер та дата - 22 грудня 2021 року, особа позичальника, а також нижній рядок на кожній сторінці договору із зазначенням номеру договору позики та дати 12 грудня 2021 року відображені саме за допомогою технічних засобів. Натомість особа позикодавця та суми коштів вписані власноруч. Наведене свідчить про те, що текст договору позики підготував саме відповідач. При цьому відповідні твердження сторони позивача про те, що текст договору складено та виготовлено саме відповідачем, останнім не заперечуються. Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів змісту (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 126/3476/16-ц, провадження № 61-24371св18). З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (правовий висновок викладений у постанові постанову Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, провадження № 61-18730св20). Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (not individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the dominant influence of one of the party). Contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність. Сontra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань). Сontra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. У разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17, провадження № 61-17583св20). З огляду на викладене суд вважає доведеним, що передання коштів за договором позики №22122021-1/195 від 22 грудня 2021 року мало місце саме 15 грудня 2021 року, про що складено акт отримання позики. При цьому відображений внизу кожного аркуша договору рядок із зазначенням дати 12 грудня 2021 року жодним чином не впливає як на дату укладання договору так і на його умови, а тим більше на те, що він є укладеним. Відповідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. За нормами статей 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як визначено ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно положення ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Позивач зверталась до відповідача з письмовою вимогою про повернення заборгованості за договором позики з вимогою від 29 квітня 2022 року (а.с. 11, 12), однак відповідач не виконав взяті на себе за договором позики зобов`язання, грошові кошти у визначений договором строк позивачу не повернув, що не спростовано відповідачем відповідно до наявних у матеріалах справи доказів. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Пунктами 1.4., 1.5. договору позики №22122021-1/195 від 22 грудня 2021 року погоджено, що за користування позикою позичальник буде сплачуватись позикодавцю оплату в розмірі 182 250,00 грн, що дорівнює за офіційним курсом НБУ на дату укладання договору 6 750,00 доларів США за 30 календарних днів користування позикою. Сторони домовились та підтверджують, що оплата за користування позикою буде сплачуватись позичальником регулярно, кожні 40 днів з дати реального отримання позики позичальником. За змістом правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16 січня 2019 року по справі №373/2054/16-ц, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Отже, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка отримана у позику. За встановлених судом фактичних обставин справи, позика була отримана відповідачем саме в іноземній валюті - доларах США, що відображено в Акті отримання позики. Таким чином, є правомірними вимоги позивача по стягнення з відповідача неповернутої позики в сумі 30 000,00 доларів США, а також процентів у розмірі 20 250,00 доларів США (6 750,00 Х 3) за обумовлений договором термін - 90 календарних днів, в розмірі, визначеному п. 1.4. договору - 6 750,00 доларів США за 30 календарних днів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики є обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 12 405,00 грн. На підставі викладеного, статтями 15, 16, 525, 526, 530, 610, 1046-1049 Цивільного кодексу України, статтями 2, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 209, 247, 258, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

Outcome: approved