Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-23 00:00:00

У січні 2023 року на адресу Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, у якій позивач просить суд: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму основного боргу у розмірі 92 500 доларів США, 3 % річних в розмірі 8164,72 доларі США, тобто суму в загальному розмірі 100 664,72 США та суму сплаченого судового збору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 7 березня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого останній отримав у борг 83 500 доларів США та зобов`язувався його повернути в строк до 31.12.2019. 12 серпня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого останній отримав у борг 15 000 доларів США та зобов`язувався його повернути в строк до 31.09.2019. У встановлений строк відповідач взяті на себе боргові зобов`язання не виконав, але в період з 2020 по 2021 рік частково віддав позивачці лише 6000 доларів США. Станом на 23.11.2022 залишок боргу відповідача перед позивачкою становить 92 500 доларів США. Зазначену суму боргу відповідач позивачці до цього часу не повернув. У позовній заяві зазначено, що при неодноразовому зверненні позивачки до відповідача з питанням щодо повернення залишкової суми боргу, останній кожного разу тільки запевняє позивачку про повернення коштів найближчим часом, аргументуючи, що на даний час в нього відсутні кошти, і «ось-ось» у нього щось налагодиться і він поверне увесь борг. Але станом на момент звернення з позовом будь-яких коштів за вказаними розписками, окрім зазначених вище 6000 доларів США, відповідача не повернув, таким гоном він порушив свої зобов`язання за договорами позики, унаслідок чого утворилася заборгованість. Позивачем вказано, що у справі, що розглядається зобов`язання виражене у валюті - доларах США, а грошовий еквівалент, тобто сума коштів у національній валюті України, не визначалася. Вказаним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 92 500 доларів США за офіційним курсом НБУ не вбачається. В обґрунтування позову вказано, що у зв`язку з неповернення боргу у розмірі 92 500 доларів США [PERSON] за період з 31.09.2019 по 23.11.2022 та з 31.12.2019 по 23.11.2022 повинен сплатити [PERSON] 3% річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Так, розмір трьох процентів річних за період з 31.09.2019 по.23.11.2022 включно становить: 15 000 доларів США х 1151 днів х 3:100:365 = 1419 доларів США 04 центи. Розмір трьох процентів річних за період з 31.12.2019 по 23.11.2022 включно становить: 77 500 доларів США х 1059 днів х 3:100:365 = 6745 доларів США 68 центи. У зв`язку з зазначеним, позивач просить суд позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 25.01.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Розгляд цивільної справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18.04.2023 було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. Відповідачем відзиву на позов надано не було, в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач щодо заочного розгляду справи не заперечують, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Вимогами ч.1 ст.1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. В свою чергу, приписами ч. 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в судовому засіданні встановлено, що 07.03.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно з умовами якого відповідач [PERSON] отримав у борг у позивача [PERSON] суму, еквівалентною 83 500 доларів США, які зобов`язувався повернути у строк до 31.12.2019 року, що підтверджується розпискою, яка написана власноруч [PERSON] 07.03.2019 року, оригінал розписки досліджено судом в судовому засіданні 18.04.2023 року. Судом встановлено, що 12.08.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно з умовами якого відповідач [PERSON] отримав у борг у позивача [PERSON] суму еквівалентною 15 000 доларів США, які зобов`язувався повернути у строк до 31.09.2019 року, що підтверджується розпискою, яка написана власноруч [PERSON] 12.08.2019 року, оригінал розписки досліджено судом в судовому засіданні 18.04.2023 року. Таким чином, під час розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи позивача про те, що ним було надано у борг відповідачу грошові кошти у сумі в сумі 98 500 доларів США, згідно з яким позивач передав відповідачу визначену договорами суму, а відповідач зобов`язався повернути позивачу у вказаний у розписках термін, доказів, що відповідач у встановлений строк виконав свої зобов`язання у повному обсязі за вказаним договором позики, матеріали справи не містять. При цьому, позивачем вказано, що у період з 2020 по 2021 року відповідачем повернуто позивачу суму коштів 6000 доларів США. Як вказує у позовній заяві позивач, вказану суму коштів у розмірі 6000 доларів США нею враховано, в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 07.03.2019, а тому залишок заборгованості за вказаних договором становить 77500 доларів США. У своїй постанові від 05 вересня 2018 року у справі №756/8630/14- ц Верховний Суд зазначив, що ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. В свою чергу, згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Крім того, відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у Постанові від 16.01.2019 року по справі № 464/3790/16-ц, як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Судами встановлено, що позивач здійснив розрахунок заборгованості за договорами позики від 07.03.2019 та 12.08.2019, згідно якого розмір трьох процентів річних за період з 31.09.2019 по 23.11.2022 включно становить: 15 000 доларів США х 1151 днів х 3:100:365 = 1419 доларів США 04 центи, розмір трьох процентів річних за період з 31.12.2019 по 23.11.2022 включно становить: 77 500 доларів США х 1059 днів х 3:100:365 = 6745 доларів США 68 центи. При цьому, вказаний розрахунок, який наданий позивачем, виконано за період за з 31.09.2019 по 23.11.2022, однак, вказаний період є помилковим, оскільки 31.09.2019 року не існує, оскільки у місці «вересень» виключно 30 календарних днів, а також розрахунок 3 % річних розпочинається не із дати виконання грошового зобов`язання, а перебіг вказаного строку за який обраховується 3% річних починається з наступного дня після відповідної календарної дати. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 30 червня 2022 року по справі № 344/2924/18. Таким чином, 3% річних з простроченої суми основного боргу за договором позики від 07.03.2019 (77500 доларів США) за період з 01.01.2020 по 23.11.2022 становить: 77 500,00 доларів США х 3 %: 365 (кількість днів у році) х 1058 (кількість днів прострочення): 100= 6 732,95 доларів США. 3% річних з простроченої суми основного боргу за договором позики від 12.08.2019 (15 000 доларів США) за період з 01.10.2019 по 23.11.2022 становить: 15 000 доларів США х 3 %: 365 (кількість днів у році) х 1150 (кількість днів прострочення): 100= 6 732,95 доларів США. Таким чином, оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач в повному обсязі не виконав своїх зобов`язань за договорами позики щодо повернення позивачеві суми позик, суд, здійснивши розрахунки із урахування сплачених відповідачем коштів, вважає, що заявлені позивачем вимоги в частині стягнення на її користь з відповідача суму боргу: за розпискою від 07.03.2019 в розмірі 77500,00 доларів США та 3 % річних в розмірі 6732,95 доларів США; за розпискою від 12.08.2019 в розмірі 15000,00 доларів США та 3 % річних в розмірі 1416,58 доларів США є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] підлягає стягнення на користь на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 13420,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial