Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-18 00:00:00

У квітні 2023 року представник позивача адвокат Гуц А.М. звернувся до суду з цим позовом. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначав, що в період з 17 вересня 1997 року [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , який рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 29 листопада 2017 року було розірвано. Від шлюбу у сторін [INFO] народилась спільна дитина - син [PERSON] , який наразі постійно проживає разом з батьком [PERSON] та перебуває на його утриманні. Після початку повномасштабного вторгнення військ російської федерації на територію України [PERSON] разом із малолітнім [PERSON] виїхали за межі території України, про що свідчить відмітка про перетин пункту пропуску Берегшурань, Угорщина. Між позивачем та відповідачем не досягнуто домовленості про визначення способів виконання матір`ю обов`язку утримувати дитину, яка участі у матеріальному забезпеченні утримання сина не бере. Представник позивача просив суд стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання заяви і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою судді Носівського районного суду Чернігівської області від 12 квітня 2023 року відкрито позовне провадження в даній цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (а. с. 15). Згідно зі ст. ст. 19, 274 ЦПК України дана справа, яка є малозначною, підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, про що заперечення останніх відсутні. Протокольною ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 16 травня 2023 року було задоволено клопотання представника відповідача адвоката Вертелецької Л.А. та відкладено розгляд справи було до 18 липня 2023 року. У судове засідання 18 липня 2023 року позивач [PERSON] та представник відповідача Вертелецька Л.А. не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомляли. Суд уважає, що неявка в судове засідання позивача та представника відповідача не перешкоджає розгляду справи. У судовому засіданні представник позивача адвокат Гуц А.М. позов підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві, пояснив, що йому достовірно відомо, що позивач [PERSON] наразі разом із сином [PERSON] перебувають за кордоном у Канаді, проживають разом, конкретна адреса місця їх спільного проживання йому не відома. Даний факт підтверджує відмітка у закордонному паспорті громадянина України [PERSON] про перетин у 2022 році ним та сином кордону та виїзд за межі України. Під час обстеження 23 травня п. р. умов проживання [PERSON] по [ADDRESS] не встановила факту проживання сина [PERSON] разом з матір`ю, натомість зазначила, що [PERSON] із батьком знаходяться за кордоном в Канаді . Відповідач [PERSON] позов не визнала, пояснила, що їх з позивачем спільний син [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , тобто за місцем її проживання, та є учнем Носівського ліцею № 1, однак, починаючи з 27 квітня 2020 року, за місцем реєстрації не проживає. Із колишнім чоловіком [PERSON] вона перебуває не в дуже гарних стосунках, та є невпевненою і не може стверджувати, що син проживає разом із батьком. Разом з цим, зі слів сина, він та батько [PERSON] дійсно перебувають за кордоном. Отримувану від держави на сина грошову допомогу вона в повному обсязі перераховує на банківську картку колишнього чоловіка [PERSON] . Із сином періодично спілкується по телефону. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд уважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з нижченаведених підстав. Так, ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до приписів ст. ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес. Сторони у справі не заперечували, що у період із 17 вересня 1997 року [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , який рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 29 листопада 2017 року було розірвано. 12 грудня 2017 року рішення суду набрало законної сили. Судом установлено, що від шлюбу сторони у справі мають спільного сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а. с. 5). Із паспорта громадянина України для виїзду за кордон, виданого позивачу [PERSON] , серії [NUMBER] від 16 серпня 2021 року, в особливих відмітках якого міститься засвідчена відтиском печатки фотосвітлина та напис [PERSON] ( [PERSON] ) убачається про перетин 04 березня 2022 року кордону у контрольно-пропускному пункті Beregsurany, а 28 червня 2022 року - у контрольно-пропускному пункті Canada. З копії акту обстеження умов проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] від 23 травня 2023 року слідує, що комісією Носівської міської ради за результатами бесіди і ставлення членів сім`ї до рішення прийняти на виховання дитину спеціалісти служби з`ясували, що [PERSON] з батьком знаходиться за кордоном в Канаді . Така відстань унеможливлює спілкування з сином матері [PERSON] , але мама спілкується з [PERSON] у телефонному режимі. Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зважає на таке. Підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, інших членів сім`ї та родичів визначений СК України. Зокрема, особисті немайнові права і обов`язки батьків та дітей визначені главою 13 СК України. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (частина друга і третя статті 5 СК України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Згідно з положеннями ст. ст. 1, 2 СК України Сімейний кодекс визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом, зокрема, з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»). Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Отже, сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Приписами ст. 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 2 ст. 182 СК України визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За змістом ч. ч. 2, 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Суд зазначає, що протягом розгляду справи на підтвердження заявлених позовних вимог стороною позивача надано суду лише ксерокопію паспорта громадянина України для виїзду за кордон, виданого на ім`я [PERSON] , серії [NUMBER] від 16 серпня 2021 року, з відміткою про перетин кордону, яка, на думку представника позивача, підтверджує факт спільного проживання позивача разом із сином [PERSON] у країні Канада. Суд відхиляє указані вище доводи представника позивача, оскільки вони не є належними та не містять інформацію щодо предмета доказування, адже не свідчать про спільне проживання сина [PERSON] разом із позивачем [PERSON] у конкретній адміністративно-територіальній одиниці саме станом на дату звернення до суду, що є обов`язковим. Як установлено в абзаці 15 пункту 2-3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724) після прибуття дітей, зазначених в абзацах першому, шостому, дванадцятому та тринадцятому цього пункту, до держави остаточного перебування особи, що супроводжують дітей, зобов`язані протягом семи робочих днів звернутися до закордонної дипломатичної установи України в державі перебування для постановки їх на тимчасовий консульський облік. Консульський облік - це вчинення уповноваженими посадовими особами закордонних дипломатичних установ України комплексу дій з реєстрації інформації про місце проживання або перебування громадянина України на території іноземної держави шляхом внесення даних до відомчої інформаційної системи Міністерства закордонних справ України (підпункт 2 пункту 2 Порядку ведення обліку громадян України, які проживають за межами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 січня 2020 року № 85 «Деякі питання обліку громадян України, які проживають за межами України»). При цьому в матеріалах справи відсутні будь-які докази постійного або тимчасового спільного проживання малолітнього [PERSON] разом із позивачем [PERSON] за межами України, як громадян України, які проживають за кордоном, зокрема, оформили в установленому законодавством порядку документи для виїзду за кордон на постійне проживання або документи для залишення на постійне проживання за кордоном громадян України, які виїхали за кордон тимчасово. Окрім цього, судом установлено що у провадженні Носівського районного суду Чернігівської області перебуває справа № 741/1545/20 (номер провадження 2/741/13/23) за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи служба у справах дітей Носівської районної державної адміністрації, служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної м. Києва державної адміністрації, служба у справах дітей виконавчого комітету Носівської міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю. Розгляд даної справи призначено на 13 вересня 2023 року. Отже, станом на дату ухвалення даного судового рішення спір між [PERSON] та [PERSON] щодо місця проживання спільного сина [PERSON] не вирішено. Отже, позивачем не доведено жодними належними та допустимим доказами, що син [PERSON] проживає разом з батьком [PERSON] , а мати не бере жодної участі в утриманні дитини, а тому суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд вважає позов необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на рахунок держави. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: dismissed