Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-31 00:00:00

04.05.2023 [PERSON] звернулась до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та на утримання дружини,. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що у період з 11.05.2019 до 19.02.2023 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18.01.2023 у справі № 607/18556/22. У даному шлюбі у сторін народилась дитина [PERSON] , [INFO] . Позивач вказала, що неповнолітня дитина сторін проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. При цьому дитина є дитиною з інвалідністю, що підтверджується відповідним медичним висновком. Позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною, а тому, окрім незначних соціальних виплат, іншого доходу не має. Однак відповідач у добровільному порядку не надає матеріальну допомогу на утримання дитини та не приймає участі у її вихованні, хоча є фізично здоровим та має заробіток, достатній для належного утримання дитини, оскільки проживає та працює за межами території України. За таких підстав позивач просить: 1) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 9000 грн щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 04.05.2023 і до досягнення дитиною повноліття; 2) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн щомісячно, починаючи стягнення з 04.05.2023 і до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] , трьохрічного віку. 19.05.2023 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання на 15.06.2023 та надано сторонам строк для подання заяв по суті справи. 14.06.2023 [PERSON] , від імені якого діє адвокат Коровіна Н.Г., через систему «Електронний суд» подав до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області відзив, в якому позов визнав частково та не заперечував щодо стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 4000 грн щомісячно, а також аліментів на утримання [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 1342 грн щомісячно. Відзив мотивований тим, що обставини, зазначені позивачем у позовній заяві, зокрема щодо невиконання [PERSON] обов`язку щодо матеріального утримання дитини, не відповідають дійсності. Так, відповідач регулярно сплачує на користь позивача необхідні витрати на дитину, в тому числі оплачує лікування, купує одяг, а також сплачує аліменти готівкою. При цьому позивач отримує державну соціальну допомогу на дитину у розмірі 3461,10 грн. Ураховуючи мінливий дохід відповідача, адвокат вважає, що аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 4000 грн щомісячно не порушуватимуть права дитини та відповідатимуть вимогам закону, оскільки значно більші за прожитковий мінімум для дитини відповідного віку. Так само, приймаючи до уваги, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 2684 грн, відповідач зазначив, що матиме можливість сплачувати аліменти на утримання колишньої дружини у розмірі 50 відсотків такого прожиткового мінімуму, що становить 1342 грн. 15.06.2023 судове засідання відкладено на 01.08.2023 у зв`язку з неявкою учасників справи. У судове засідання 01.08.2023 позивач [PERSON] , належним чином повідомлена про дату, час і місце цього судового засідання, не з`явилася. У поданій позовній заяві просила здійснювати розгляд справи без її участі, позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, та просила позов задовольнити повністю. У судове засідання 01.08.2023 відповідач [PERSON] та його представник адвокат Коровіна Н.Г., належним чином повідомлені про дату, час і місце цього судового засідання, не з`явилися. У поданому відзиві представник відповідача адвокат Коровіна Н.Г. просила здійснювати розгляд справи без її та відповідача участі. Позов визнала частково з підстав, викладених у відзиві, та не заперечувала проти часткового задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Суд установив, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18.01.2023 у справі № 607/18556/22 (а.с. 4-5). У даному шлюбі у сторін народилась дитина [PERSON] , [INFO] . Такі обставини підтверджуються свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 6). Станом на даний час дитина сторін проживає разом з позивачем, що зазначалось у позовній заяві позивачем та не заперечувалось відповідачем у відзиві. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Так само і положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Правовідносини щодо утримання батьками дитини регулюються главою 15 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Даний обов`язок є рівним для обох батьків і покладається на них, не зважаючи на те, з ким із батьків проживає дитина (ст. 180 СК України). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними . За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Так, в обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що відповідач в добровільному порядку не надає матеріальну допомогу на утримання неповнолітньої дитини у розмірі, достатньому для забезпечення її потреб. При цьому дитина є дитиною з інвалідністю, а тому позивач несе додаткові витрати на лікування та купівлю медичних препаратів. Крім цього, позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною, а тому, окрім незначних соціальних виплат, іншого доходу не має. За таких обставин позивачу важко самій створити умови для належного утримання дитини, її фізичного та духовного розвитку. Указане є підставою для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини відповідно до рішення суду. При визначенні розміру аліментів суд виходить з такого. Частиною 1 ст. 184 СК України визначено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви (ч. 1 ст. 191 СК України). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Так, мінімально необхідний рівень матеріального забезпечення дитини відповідного віку встановлений на законодавчому рівні. Частина 2 ст. 182 СК України визначає, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Так, згідно зі ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років становить 2272 гривні. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Так, зі змісту медичного висновку № 263 про дитину-інваліда віком до 18 років від 20.09.2022 (а.с. 7) вбачається, що у [PERSON] , [INFO] , наявне захворювання, яке відповідає розділу ХІІ п. 1 п.п. 1.19 Переліку медичних показань, затвердженому наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства фінансів України від 08.11.2001 за № 454/471/516, що дає право на одержання державної соціальної допомоги на дітей-інвалідів віком до 18 років. Даний висновок дійсний до 20.09.2024. Згідно з довідкою Тернопільської початкової школи № 3 Тернопільської міської ради № 15 від 03.05.2023 [PERSON] , яка є вихователем вказаного навчального закладу, станом на дату видачі довідки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку, а саме до [INFO] (а.с. 8). Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків № 1918-23-04537 від 03.05.2023 (а.с. 9) за період з 1 кварталу 2022 до 4 кварталу 2022 року єдиним джерелом доходу [PERSON] є соціальні виплати. Інших доказів на підтвердження обставин, які відповідно до вимог ч. 1 ст. 182 СК України підлягають доказуванню при вирішенні цього спору, позивач не надала. Зокрема, позивач не надала докази на підтвердження розміру витрат на купівлю продуктів харчування, одягу, медичних препаратів тощо, інформацією про які, зважаючи на спільне проживання дитини з позивачем, остання має володіти. Указане свідчить про те, що позивач не підтвердила суду належними та достатніми доказами, що розмір аліментів, які необхідно стягувати з відповідача на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , становить 9000 грн щомісячно, оскільки не надала докази, які б підтверджували такий розмір витрат на утримання неповнолітньої дитини сторін. При цьому суд звертає увагу, що обов`язок доказування у цивільному процесуальному законодавстві полягає не лише у наданні доказів відповідачем на спростування вимог позивача, але і в обов`язку підтвердження позивачем заявлених позовних вимог належними та достатніми доказами. Разом з тим суд приймає до уваги, що [PERSON] не заперечував, що має фінансову можливість щомісячно сплачувати аліменти на утримання спільної дитини сторін у розмірі 4000 грн щомісячно. Також суд враховує, що відповідач є працездатним, стан його здоров`я є задовільним, а також те, що в [PERSON] немає інших осіб, які перебувають на його утриманні. Докази зворотного суду не надані. За таких обставин, приймаючи до уваги необхідний рівень матеріального забезпечення дітей відповідного віку та рівний обов`язок батьків утримувати дитину, суд вважає справедливими та фінансово можливими для відповідача і достатніми для забезпечення належного рівня дитини сторін аліменти у розмірі 4000 грн щомісячно. Також суд звертає увагу, що відповідно до положень ст. 192 СК України позивач не позбавлена можливості звернутись до суду з позовної заявою про збільшення розміру аліментів, визначених за рішенням суду, у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Щодо стягнення аліментів на утримання дружини, суд зазначає таке. Так, правовідносини щодо утримання дружини у разі проживання з нею дитини регулюються главою 9 СК України, яка, зокрема, передбачає, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного (ст. 75 СК України). Згідно з ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Положенням ст. 84 СК України передбачено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років, незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, якщо чоловік може надавати матеріальну допомогу. Таке право є особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання. Таким чином сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27.05.2020 у справі № 712/4702/19. Так, в обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що у зв`язку з доглядом за спільною дитиною сторін потребує матеріальної допомоги відповідача, посилаючись, зокрема, на відсутність іншого, окрім державних соціальних виплат на дитину, доходу, наявність витрат на утримання дитини та неможливість у зв`язку з цим належним чином забезпечити свої потреби. З урахуванням викладеного вище висновку Верховного Суду суд вважає доведеними ті, обставини, що позивач має право на утримання від відповідача до досягнення трирічного віку спільною дитиною сторін. Щодо можливості відповідача надавати позивачеві матеріальну допомогу суд зазначає таке. Так, на підтвердження обставин, які відповідно до вимог чинного законодавства підлягають доказуванню при вирішенні цього спору, позивач жодних доказів не надала. Зокрема, позивач не надала докази на підтвердження стану здоров`я відповідача та його матеріального становища, наявності у його власності рухомого та/або нерухомого майна тощо. Так само позивач не заявляла клопотання про витребування доказів на підтвердження вказаних вище обставин у зв`язку з неможливістю самостійно отримати таку інформацію. При цьому суд повторно звертає увагу, що обов`язок доказування у цивільному процесуальному законодавстві полягає не лише у наданні доказів відповідачем на спростування вимог позивача, але і в обов`язку підтвердження позивачем заявлених позовних вимог належними та достатніми доказами. Разом з тим суд приймає до уваги, що [PERSON] не заперечував, що має фінансову можливість щомісячно сплачувати аліменти на утримання дружини у розмірі 1342 грн щомісячно, що становить 50 відсотків прожиткового мінімуму на одну працездатну особу щомісячно відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік». Ураховуючи викладене, суд вважає справедливими та фінансово можливими для відповідача і достатніми для забезпечення належного рівня життя [PERSON] аліменти у розмірі 1342 гривень щомісячно. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України). Приймаючи до уваги, що згідно з вимогами Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, а також те, що даний позов задоволено частково у сумі 5342 грн, що становить 44,52 % від заявленої вимоги, з відповідача на користь держави підлягає стягненню 44,52 % судового збору у сумі 477,97 грн, а 55,48 % судового збору у сумі 595,63 грн необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Також відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач [PERSON] до виходу суду до нарадчої кімнати (оскільки розгляд справи відбувався за правилами спрощеного провадження, яке не передбачає проведення судових дебатів) у поданій позовній заяві заявила клопотання про подання доказів на підтвердження розміру судових витрат, які понесла позивач у зв`язку з розглядом цієї справи, протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, суд вважає за необхідне згідно зі ст. 246 ЦПК України призначити судове засідання для вирішення питання про розподіл судових витрат.

Outcome: partial