Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції, Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Омега» (надалі - ПрАТ «АСК «Омега») про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, у якому просив стягнути на його користь у солідарному порядку з відповідачів 382895,44 грн. на відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Заявлений позов обґрунтовував тим, що його визнано потерпілим у кримінальному провадженні, передбаченому ст. 286 КК України, дані про яке було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 62020080000000623, за наслідками смерті у ДТП його батька [PERSON] . Досудовим слідством у вказаному кримінальному провадженні встановлено, що 19.09.2020 року, о 19 годині 02 хвилини, водій [PERSON] , [INFO] , заступник командира взводу № 1 роти № 1 батальйону № 3 УПП в Запорізькій області ДПП, молодший лейтенант поліції, під час виконання службових обов`язків, керуючи службовим автомобілем «Toyota Prius», реєстраційний номер [NUMBER] (на синьому фоні), рухаючись по проїзній частині бул. Вінтера в м. Запоріжжі, з боку вул. Кияшка в напрямку вул. Михайлова, з ввімкненими проблисковими маячками синього кольору, в районі буд. 42 скоїв наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] , який перетинав проїзну частину справа наліво по ходу його руху у невстановленому для цього місці. За даним фактом 19.09.2020 року працівниками другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Запоріжжі) ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі, до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 62020080000000623 було внесено дані про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України. Внаслідок даної ДТП пішохід [PERSON] отримав тілесні ушкодження, від яких [INFO] помер, перебуваючи в медичному закладі. Відповідно до висновку судово-медичного експерта № 44 від 06.11.2020 року, смерть [PERSON] настала від чисельних тілесних пошкоджень, отриманих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 62020080000000623 встановлено, що швидкість руху автомобіля «Toyota Prius», реєстраційний номер [NUMBER] (на синьому фоні) під керуванням [PERSON] безпосередньо перед моментом ДТП в населеному пункті складала 83 км/год., тобто була перевищена на 34 км/год., що є порушенням пп. 12.4, 12.9 ПДР, але зважаючи на те, що в цей час [PERSON] виконував невідкладне службове завдання, відповідно до висновків судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин і механізму ДТП від 07.05.2021 року № СЕ-19/108-21 /4524-ІТ, водій міг відступати від вимог розділу 12 ПДР, відповідно з технічної точки зору, водієм [PERSON] була забезпечена безпека дорожнього руху та він не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода. Натомість, виходячи із даних експертних досліджень та зібраних по кримінальному провадженню доказів, орган досудового розслідування дійшов до висновку, що причиною даної дорожньо-транспортної пригоди стало порушення пішоходом [PERSON] вимог п.п. 4.4, 4.7, 4.8, 4.13, 4.14 «а» та «б» ПДР, внаслідок чого сталося ДТП та ним було отримано тілесні ушкодження, від яких він помер. Під час проведення досудового розслідування потерпілим у кримінальному провадженні було визнано сина [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , наявність родинних зв`язків підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] , вказану особу було допитано у якості потерпілого. Отже під час проведення досудового розслідування було встановлено та доведено факт ДТП, який мав місце 19.09.2020 року, учасниками якого були водій - заступник командира взводу № 1 роти № 1 батальйону № З УПП в Запорізькій області ДПП молодший лейтенант поліції [PERSON] , який, перебуваючи на службі, під час виконання службових обов`язків керував службовим автомобілем «Toyota Prius», реєстраційний номер [NUMBER] (на синьому фоні), та пішохід [PERSON] , [INFO] , який, внаслідок даної ДТП, а саме наїзду на нього зазначеного автомобіля, отримав тілесні ушкодження, від яких [INFO] помер в медичному закладі. Після ДТП 19.09.2020 року [PERSON] був доставлений до КНП «Міська лікарня № 9» ЗМРУ, де проходив стаціонарне лікування до 30.09.2020 року та був переведений для подальшого стаціонарного лікування до КНП «МЛЕ та ШМД», де проходив лікування до своєї смерті [INFO] . За час перебування у лікарні [PERSON] знаходився у тяжкому стані з негативною динамікою, йому 02.10.2020 року була зроблена операція, а [INFO] він помер у зазначеному медичному закладі. На лікування [PERSON] позивачем було витрачено 10105,59 грн. До суду надано підтверджуючі документи про понесення Позивачем відповідних витрат: чеків в кількості 10 шт. з аптек, що підтверджують витрати на лікування [PERSON] . На поховання батька [PERSON] було витрачено 12789,85 грн., що підтверджується: копією свідоцтва про поховання [PERSON] , договором-замовленням № 192 від 13.10.2020 року на поховання [PERSON] , квитанцією № 663221, квитанцію № 5611 та рахунком-фактури № Ц-00005457, що підтверджують витрати на поховання [PERSON] . Відповідно до страхового полісу № 134358353 «обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», транспортний засіб «TOYOTA PRIUS», реєстраційний номер [NUMBER] , на якому було скоєно ДТП, застраховано ПрАТ «АСК «Омега».ПрАТ «АСК «Омега», яка є страховиком службового автомобіля «Toyota Prius», реєстраційний номер [NUMBER] (на синьому фоні) Департаменту патрульної поліції, розглянувши заяву представника [PERSON] адвоката Рижова М.Г. про виплату страхового відшкодування у відповідності до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відмовила у виплаті морального та матеріального відшкодування у зв`язку із смертю батька Позивача, посилаючись на відсутність вини водія застрахованого автомобіля. За результатами проведеного досудового розслідування 28.05.2021 року слідчим другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Запоріжжі) ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі майором Державного бюро розслідувань Шудриком О.М. було винесено постанову про закриття кримінального провадження № 62020080000000623 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діях водія [PERSON] складу кримінального правопорушення. Однак позивач вважає, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки завжди є неправомірною та передбачає відповідальність власника такого джерела незалежно від наявності його вини. Під час перебування батька у медичному закладі, він був змушений повністю змінити образ свого життя, щодня, незважаючи на наявність в нього службових обов`язків, у робочий час відвідувати батька та купувати ліки для його лікування, бачити безпорадній стан батька, внаслідок чого в нього погіршився емоційний та психічний стан, ставалися психічні зриви, погіршилися відносини як на роботі, так і в побуті. Після смерті батька емоційний стан позивача погіршився у зв`язку з глибокими душевними стражданнями, також позивач поніс витрати на поховання, сплативши послуги поховання та поминальний обід, у тому числі на запозичені у знайомих кошти, що також призводило до поглиблення душевних хвилювань, оскільки у нього почали з`являтися ще й борги та зобов`язання перед іншими особами. Тому спричинену моральну шкоду позивач оцінює у 360000 грн., яку він просить стягнути з обох відповідачів, виходячи з наступного розподілу: 300000 грн. - з Департаменту патрульної поліції, 60000 грн. - з ПрАТ «АСК «Омега». Ухвалою судді від 05.08.2023 року, у справі відкрито провадження та призначено розглядати справу за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін. 09.09.2022 року до суду від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник просить у позові [PERSON] відмовити повністю. 25.10.2023 року до суду від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник Карагаєв П. просив в задоволенні позову [PERSON] відмовити в повному обсязі, розглянути справу без участі представника ПрА Т«АСК «Омега». Як зазначив представник відповідача-2 у відзиві, АСК «Омега» було правомірно відмовлено у виплаті страхового відшкодування по заявленому випадку. Позивач не надав належних доказів про склад сім`ї загиблого [PERSON] , у зв`язку з чим неможливо визначити коло осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди, та частки, які припадають на кожного з них, що унеможливлює виплату стархового відшкодування. Позивач зазначає, що ним понесені витрати на поховання батька в розмірі 12789,85 грн. Проте, з матеріалів справи (договір-замовленгя № 192 від 13.10.2020 року, квитанція № 663221 від 20.10.2020 року) вбачається, що понесені позивачем витрати на поховання становлять 8760,00 грн. Витрати в розмрі 4029,85 грн. (згідно рахунку-фактури № Ц-00005457 від 12.10.2020 року, квитанції до прибуткового касового ордера № 5611 від 12.10.2020 року) понесені [PERSON] , отже позивач не має право на відшкодування цих витрат. Позивачу було забезпечено право подати відповідь на відзиви, однак такий ним не скористався. Позивач [PERSON] та його представник у судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити з підстав викладених в ньому. Представник Департаменту патрульної поліції Національної поліції України Назаренко М.М. проти задоволення позову повністю заперечував, заявляючи про те, що саме дії його батька [PERSON] , які полягали у порушенні Правил дорожнього руху, стали причиною ДТП та призвели до його смерті, просив у задоволенні позову відмовити. Представник ПрАТ «АСК «Омега» в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду. Згідно поданого відзиву на позовну заяву просить суд розглядати справу у його відсутності. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд, вислухавши вступне слово учасників справи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 19.09.2020 року, о 19 годині 02 хвилини, водій [PERSON] , [INFO] , заступник командира взводу № 1 роти № 1 батальйону № 3 УПП в Запорізькій області ДПП, молодший лейтенант поліції, під час виконання службових обов`язків, керуючи службовим автомобілем «Toyota Prius», реєстраційний номер [NUMBER] (на синьому фоні), рухаючись по проїзній частині бул. Вінтера в м. Запоріжжі, з боку вул. Кияшка в напрямку вул. Михайлова, з ввімкненими проблисковими маячками синього кольору, в районі буд. 42 скоїв наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] , який перетинав проїзну частину справа наліво по ходу його руху у невстановленому для цього місці. Вказані обставини встановлені у ході досудового слідства по кримінальній справі за фактом даної ДТП. За результатами проведеного досудового розслідування 28.05.2021 року слідчим другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Запоріжжі) ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі майором Державного бюро розслідувань Шудриком О.М. було винесено постанову про закриття кримінального провадження № 2020080000000623 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діях водія [PERSON] складу кримінального правопорушення. Відповідно до висновку судово-медичного експерта № 44 від 06.11.2020 року, смерть [PERSON] настала від чисельних тілесних пошкоджень внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Під час проведення досудового розслідування потерпілим у кримінальному провадженні було визнано сина [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , наявність родинних зв`язків підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] , якого було допитано у якості потерпілого. Під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 62020080000000623 встановлено, що швидкість руху автомобіля «Toyota Prius», реєстраційний номер [NUMBER] (на синьому фоні) під керуванням [PERSON] безпосередньо перед моментом ДТП в населеному пункті складала 83 км/год., тобто була перевищена на 34 км/год, що є порушенням пп. 12.4, 12.9 ПДР, але зважаючи на те, що в цей час [PERSON] виконував невідкладне службове завдання, відповідно до висновків судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин і механізму ДТП від 07.05.2021 року № СЕ-19/108-21 /4524-ІТ, міг відступати від вимог розділу 12 ПДР, з технічної точки зору, водієм [PERSON] була забезпечена безпека дорожнього руху та він не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода. Натомість, виходячи із експертних досліджень та зібраних по кримінальному провадженню доказів, орган досудового розслідування дійшов до висновку, що причиною даної дорожньо-транспортної пригоди стало порушення пішоходом [PERSON] вимог п.п. 4.4, 4.7, 4.8, 4.13, 4.14 а та б ПДР, внаслідок чого сталося ДТП та отримання ним тілесних ушкоджень, від яких він помер. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням). Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України вбачається, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, при цьому, вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає і за випадкове її завдання (без вини). Відповідачами не доведено наявність умислу пішохода або наявність непереборної сили, тому на них як на володільців джерела підвищеної небезпеки покладається обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди незалежно від їх вини. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обовязок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України). Пунктами 9, 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При заподіянні особі моральної шкоди обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Згідно з частиною четвертою статті 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину. Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Врахувавши наведені обставини та норми матеріального права, суд доходить висновку про те, що відповідачі, як особи, які на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіють транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, повинні нести відповідальність за моральну шкоду, завдану таким джерелом, незалежно від наявності їх вини. Відповідно до вимог частини другої статті 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно зі статтею 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Ураховуючи наведене, суд убачає наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої загибеллю його батька. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із засад розумності та справедливості, з урахуванням глибини фізичних та душевних страждань позивача та з урахуванням обставин, що водій [PERSON] , який є працівником відповідача, не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода [PERSON] . Доводи представників відповідачів про наявність вини загиблого, наслідком якої стала подія ДТП не спростовують цих висновків, оскільки звичайна необережність або вина, допущені потерпілим у ДТП, не можуть впливати на розмір відшкодування або на звільнення від відшкодування в розумінні вимог статті 1193 ЦК України. Доказів грубої необережності пішохода [PERSON] судом не встановлено. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує, що позивач безсумнівно зазнав моральних страждань, зумовлених глибокими емоційними переживаннями з приводу втрати батька, однак заявлений розмір моральної шкоди є завищеним, тому, враховуючи відсутність вини відповідачів, те, що загиблий порушив правила безпеки руху, виходячи з принципу розумності і справедливості, суд приходить до висновку, що з відповідачів слід стягнути на користь позивача 210000 грн. моральної шкоди, виходячи з наступного розподілу: 150000 грн. - з Департаменту патрульної поліції, 60000 грн. - з ПрАТ «АСК «Омега». Щодо визначення розміру матеріальної шкоди, суд приймає до уваги факт виплати грошових коштів [PERSON] , якийкерував службовим автомобілем «Toyota Prius», реєстраційний номер [NUMBER] (на синьому фоні) під час ДТП. Позивач у судовому засіданні просив суд врахувати цей факт при визначенні обсягу завданої йому матеріальної шкоди та не звертати стягнення матеріальної шкоди з Департаменту патрульної поліції в частині витрат, понесених ним на лікування батька у сумі 10105,59 грн., оскільки [PERSON] сплачено за розпискою 15000,00 грн. Відповідно розмір завданої позивачу матеріальної шкоди становить 12789,85 грн., які витрачено ним на поховання батька [PERSON] . Відповідно до вимог ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»: 27.1. Страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. 27.2. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. 27.3. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. 27.4. Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. 27.5. Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачена у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду. Станом на момент смерті [PERSON] - [INFO] , розмір мінімальної заробітної плати складав 5000 грн. Відповідно, завдана позивачеві матеріальна шкода у розмірі 12789,85 грн., які сплачено ним на поховання батька, на підставі ч. 4 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підлягає стягненню з ПрАТ «АСК «Омега». У відповідності з ст.ст. 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Оцінюючи позовні вимоги щодо стягнення 60000 грн. моральної шкоди з ПрАТ «АСК «Омега», суд, виходячи з принципу розумності та справедливості, доходить висновку про їх належність та обґрунтованість, враховуючи зміст ч. 3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки їх розмір дорівнює 12 мінімальним заробітним платам у місячному розмірі, встановленим законодавством на день настання страхового випадку. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, при поданні позовної заяви у цій справі судовий збір не сплачувався. У відповідності до частин 2, 3 цієї статті: Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 3. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до вимог позовної заяви [PERSON] просив також стягнути солідарно з обох відповідачів судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн. У відповідності до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. З матеріалів справи вбачається, що позивачем на доведення розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу надано договір від 22.09.2020 року, квитанція про оплату послуг згідно вказаного договору про надання правничої допомоги від 21.12.2021 року та акт прийому-передачі наданих послуг за договором про надання правничої допомоги від 21.12.2021 року. Верховний Суд у постанові від 24.01.2022 року по справі № 757/36628/16-ц зазначив, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Сторона відповідача не подала клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, відповідачі не висловили будь-яких заперечень щодо такого розміру. Суд приходить до висновку, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами). Такі витрати належним чином документально підтверджені. Частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Крім того, суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12.02.2020 року по справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Враховуючи, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, понесені позивачем судові витрати, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу, отриману ним у зв`язку з розглядом цієї справи, необхідно покласти на відповідачів, та стягнути солідарно з Департаменту патрульної поліції, ПрАТ «АСК «Омега» на користь позивача [PERSON] 4000 грн. у рівних частинах. На підставі наведеного, у відповідності до ст.ст. 22, 23, 1166, 1167,1187, 1193 ЦК України,

Outcome: partial