Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-25 00:00:00

До Подільського районного суду міста Києва звернувся [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в сумі 2226606 грн. 49 коп., яка складається з: заборгованості у розмірі 992936 грн., інфляційних втрат у розмірі 503057 грн. 72 коп., 3 % річних у розмірі 136453 грн. 89 коп., процентів у розмірі 594158 грн. 88 коп. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 28 березня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики. Відповідно до умов вищевказаного Договору, позивач 28 березня 2016 року передав у власність відповідачу грошові кошти у сумі 992936 грн., що є еквівалентом 37328 доларів США 42 центи. Передачу вказаних коштів було здійснено до підписання Договору позики. В свою чергу, відповідач зобов`язався повернути кошти у строк до 28 березня 2018 року. У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань щодо своєчасного повернення боргу, виникла заборгованість в сумі 2226606 грн. 49 коп., яка складається з: 992936 грн. - заборгованість за тілом, 503057 грн. 72 коп. - інфляційне збільшення, 136453 грн. 89 коп. - 3 % річних, 594158 грн. 88 коп. - проценти за користування кредитом, яку позивач просить стягнути з відповідача. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 жовтня 2022 року, головуючим суддею у справі визначено Головчака М.М. 07 листопада 2022 року ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, 3 % річних та інфляційних втрат. Розгляд справи визначено проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. Призначено підготовче судове засідання. 15 травня 2023 року ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито. Справу призначено до розгляду по суті. 28 червня 2023 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено про невизнання позовних вимог з огляду на наступне. Відповідач є власником квартири [ADDRESS] . Мати відповідача - [PERSON] отримувала кошти від батька позивача - [PERSON] . З метою впливу на матір, [PERSON] зобов`язав матір відповідача укласти спірний Договір позики на дітей, а саме позивача та відповідача. При укладенні спірного Договору позики, грошові кошти відповідач не отримував. Спірний Договір позики було укладено під примусом батька. Так, 28 березня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою В.Ю. посвідчено Договір позики, укладений між сторонами, який зареєстровано у реєстрі за № 482. Будь-яких грошових коштів за Договором позики відповідач не отримував та розписок про отримання грошей не писав. Крім того, спірним Договором не передбачено сплату процентів. Строк повернення грошових коштів обумовлено до 28 березня 2018 року, а тому з 29 березня 2018 року почав спливати строк позовної давності щодо майнових претензій до відповідача. У зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду просив застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин та відмовити у задоволенні позову. Крім того, на підтвердження вказаних обставин відповідач подав письмове клопотання про виклик та допит свідків, та клопотання по відсутність предмету спору та закриття провадження у справі, які протокольною ухвалою суду було залишено без задоволення. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Вказала, що відповідач не виконав свої зобов`язання за Договором позики та не повернув грошові кошти, у зв`язку з чим станом на день звернення з позовом до суду виникла заборгованість у розмірі 2226606 грн. 49 коп., яку просить стягнути з відповідача. Додатково пояснила, що позивачем направлялась на адресу відповідача досудова вимога про повернення боргу за Договором позики, яку відповідач отримав. Проти застосування строку позовної давності заперечувала. Крім того, заперечувала проти виклику свідків та закриття провадження у справі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Надав суду відзив на позовну заяву, в якому виклав заперечення проти позовних вимог. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 28 березня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Пономарьовою В.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 482. Відповідно до п. 1 Договору позики, « [PERSON] (позикодавець) передав, а [PERSON] (позичальник) прийняв у власність грошові кошти в сумі 992936 грн., що є еквівалентом суми 37328 доларів США 42 центи, за курсом продажу доларів США в ПАТ КБ «Приватбанк» (1 долар США=26 грн. 60 коп.) на день укладення цього договору. Передачу вказаних грошових коштів було здійснено до підписання цього договору. Я, позичальник, своїм підписом під цим договором підтверджую факт отримання від позикодавця грошових коштів у сумі - 992936 грн.» Відповідно до п. 2 Договору позики, «зазначену вище суму грошей позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві в строк до 28 березня 2018 року включно готівкою. Сторони домовились про те, що будь-які зміни до договору позики, в тому числі й стосовно строку дії цього договору, вносяться за згодою сторін шляхом підписання договору про внесення змін та доповнень, які підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Сторони встановлюють безпроцентний характер цього договору.». Відповідно до умов договору позики, термін виконання зобов`язання - 28 березня 2018 року. Так, в судовому засіданні встановлено, що факт підписання договору позики сторонами не заперечується, при цьому, відповідач стверджує, що ним не було отримано грошові кошти, зазначені в Договорі позики від 28 березня 2016 року. Належним чином умови вказаного Договору з боку позичальника [PERSON] виконано не було, суму позики позичальнику не повернуто в обумовлений договором строк - до 28 березня 2018 року. Слід зазначити, що жодних підтверджуючих даних, які б свідчили про повернення відповідачем на користь позивача боргу в сумі 992936 грн. на виконання умов Договору позики від 28 березня 2016 року, судом не встановлено. Більш того, відповідачем взагалі заперечується сам факт отримання грошових коштів за Договором. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За загальною нормою цивільного права, договір вважається укладеним в належній формі, якщо сторони дійшли згоди з приводу всіх суттєвих умов договору (ст.638 ЦК України). Загальні положення про договір визначені розділом ІІ гл. 52 Цивільного Кодексу України. Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 209 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Варто вказати, що сторонами не заперечується факт складення тексту Договору позики та посвідчення його нотаріусом, а також його підписання сторонами в присутності нотаріуса. Як передбачено статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, в т.ч. повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Саме таку правову позицію виклав Верховний суд України у постанові від 18.09.2013 у справі №6-63цс13. Пунктом 1 договору позики від 28 березня 2016 року чітко визначено, що позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові гроші в сумі 992936 грн., що є еквівалентом суми 37328 доларів США 42 центи. Передачу грошей було здійснено до підписання цього договору. Доводи відповідача про те, що передачі вказаного розміру коштів не було є безпідставними, оскільки сам факт підпису ним даного договору позики свідчить про те, що сторонами досягнуто згоди зі всіх істотних умов, передбачених для даного виду правочину і вони погодилися з ними. В даному випадку, при наявності укладеного між сторонами договору позики, не вимагається наявність будь-якого документу, з метою підтвердження факту отримання коштів останнім. Тобто, підписання даного правочину є самостійним, достатнім, дійсним підтвердженням суті взятих сторонами на себе зобов`язань, в т.ч і прав. З огляду на зміст п.1 договору, твердження відповідача, наведені ним у відзиві на позов, що буцімто, час підписання договору позики не співпадає з часом можливої фактичної дії - фактом передачі та отримання грошових коштів, а тому договір, на його думку, не є документом, що в реальному часі засвідчує факт отримання відповідачем грошових коштів - є безпідставними. Не знайшли свого підтвердження і міркування автора відзиву на позов про те, що у самому договорі відсутня умова про те, що його підписанням, підтверджується факт отримання відповідачем грошових коштів за Договором позики, а також не обґрунтованими залишилися його переконання в тому, що письмова форма договору є лише доказом виключно факту укладення договору, але не самої передачі коштів позичальнику, як передумови виникнення боргових відносин. Тож, у випадку, який є предметом даного розгляду судом, кошти передано було фактично до підписання договору позики, про що в самому договорі і обумовлено, а тому достеменно відомо було позичальнику, що він підтвердив своїм особистим підписом. Зважаючи на викладене вище, суд не може погодитись з такими доводами відзиву на позов. Варто зазначити, що п. 6 Договору передбачено, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві грошей готівкою. У разі відмови позикодавцем прийняти гроші, позичальник має право внести суму позики в депозит державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса. Однак з досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлено, що борг за Договором позики позивачу не повернуто, що не заперечувалось і самим відповідачем. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно із ст. 525 ЦК України одноособова відмова від виконання зобов`язань і одноособова зміна умов договору не припустимі, якщо інше не встановлено договором чи законом. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк у відповідності з умовами договору та вимогами Цивільного Кодексу України та інших актів цивільного законодавства. Згідно із частинами 1-3 статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Як визначено статтею 527 ЦК, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Крім того, як передбачено ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Боржник, як зазначає ст. 625 ЦК України, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Отже, судом встановлено, що станом на час розгляду справи відповідачем грошові кошти на погашення боргу по Договору позики від 28 березня 2016 року не повернуті, а отже, - неповернута сума позики, яку просить стягнути позивач, становить 992936 грн., а тому вказана грошова сума підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача [PERSON] . Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача процентів за Договором позики в сумі 594158 грн. 88 коп., суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Так, п. 2 Договору позики від 28 березня 2016 року сторонами обумовлено безпроцентний характер договору. А тому, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача процентів в сумі 594158 грн. 88 коп., які позивач просить стягнути у порядку ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3 % річних, суд зазначає наступне. У ст. 625 ЦК України, визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу. В постанові від 14 серпня 2019 Верховний Суд України зазначає, що згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України) так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань. Якщо інше не передбачено договором або спеціальними законами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, незалежно до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження №14-16цс18). Судом встановлено, що зобов`язання, яке виникло між сторонами, є грошовим. Матеріали справи не містять доказів належного виконання відповідачем умов Договору позики. Інших підстав, що б свідчили про припинення між сторонами грошового зобов`язання, судом не встановлено. За встановленого, [PERSON] має право вимагати від відповідача сплати 3 % річних за період прострочення грошового зобов`язання та інфляційних втрат, а саме з 29 березня 2018 року, тобто з наступного дня після закінчення зобов`язань за Договором позики по 25 жовтня 2022 року (як просить позивач у позовних вимогах). Однак, згідно п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). На підставі викладено, судом встановлено, що відповідальність відповідача за ст. 625 ЦК України виникла з 29 березня 2018 року по 25 жовтня 2022 року, проте згідно п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, відповідач звільняється з 24 лютого 2022 року від сплати 3 % річних та інфляційних втрат, у зв`язку з чим, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги в даній частині та провести власний розрахунок. Розрахунок інфляційного збільшення здійснено за формулою ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ...... ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. Останній період IIc (100,80 : 100) x (100,00 : 100) x (100,00 : 100) x (99,30 : 100) x (100,00 : 100) x (101,90 : 100) x (101,70 : 100) x (101,40 : 100) x (100,80 : 100) x (101,00 : 100) x (100,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (100,70 : 100) x (99,50 : 100) x (99,40 : 100) x (99,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (100,20 : 100) x (99,70 : 100) x (100,80 : 100) x (100,80 : 100) x (100,30 : 100) x (100,20 : 100) x (99,40 : 100) x (99,80 : 100) x (100,50 : 100) x (101,00 : 100) x (101,30 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,00 : 100) x (101,70 : 100) x (100,70 : 100) x (101,30 : 100) x (100,20 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (100,80 : 100) x (100,60 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) = 1.31152018 Так, інфляційне збільшення складає 992936 грн. x 1.31152018 - 992936 грн. = 309319 грн. 61 коп. 3 % річних за період з 29 березня 2018 року по 23 лютого 2022 року складають 116540 грн. 76 коп. Таким чином, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, приходить до висновку про часткове задоволення позовних, та стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за Договором позики від 28 березня 2016 року у розмірі 992936 грн., інфляційні втрати у розмірі 309319 грн. 61 коп. та 3 % річних у розмірі 116540 грн. 76 коп., що в сумі складає 1418796 грн. 37 коп. Суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання відповідача про застосування до позовних вимог трирічного строку позовної давності у відповідності до ст. 257 ЦК України, оскільки в п. 15 Договору позики сторони погодили, що позовна давність по стягненню з позичальника грошових зобов`язань, штрафних санкцій, збитків та/або інших витрат, передбачених цим Договором, встановлюється 5 років. Як вбачається з договору позики, строк дії договору встановлено до 28 березня 2018 року, в свою чергу позивач звернувся з позовом до суду 28 жовтня 2022 року, тобто в межах строків позовної давності, визначеною п. 15 Договору позики. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову даної категорії позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 12405 грн., що підтверджується квитанцією від 25 жовтня 2022 року. Враховуючи те, що задоволено 63,72 % позовних вимог (1418796 грн. 37 коп. від 2226606 грн. 49 коп.), то суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 7904 грн. 47 коп. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (12405 грн. х 63,72 % / 100%). Враховуючи викладене,

Outcome: partial