Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-06 00:00:00

Представник [PERSON] - адвокат Шумило Н.М. звернулася до суду з позовом, в якому просить суд визнати [PERSON] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Вказуючи на те, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що стверджується договором дарування житлового будинку від 03 серпня 2018 року. Як стверджується довідкою про склад зареєстрованих осіб від 20 січня 2023 року Васильківської міської ради у будинку зареєстровані дві особи - позивач та [PERSON] . Проте, як стверджується довідкою депутата Васильківської міської ради Лущик Л.С. від 20 січня 2023 року відповідач з 01 травня 2021 року у будинку не проживає. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 вересня 2005 року по 15 червня 2021 року. Саме, як дружина позивача відповідач була зареєстрована у будинку. Проте, після розірвання шлюбу між сторонами з 2021 року у будинку не проживає, речі відповідача у будинку відсутні. При цьому будинок не є спільною сумісною власністю подружжя сторін, оскільки був подарований позивачу та є його особистим майном, що не підлягає поділу. Позивач зазначає, що будь-яких перешкод відповідачу у користуванні будинком та у проживанні в ньому позивач не чинить. Відповідач з власної волі не проживає у будинку протягом останніх 1,5 років. Останній час позивач та відповідач не спілкуються, фактичне місце проживання та перебування відповідача позивачу достеменно не відоме, через що він позбавлений можливості в поза судовому порядку вирішити порушене в позові питання. Реєстрація в будинку відповідача перешкоджає позивачу в повному обсязі вільно володіти та розпоряджатися житловим будинком, зокрема вирішити питання оформлення субсидії, продати чи подарувати будинок. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16.02.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження (а.с. 19). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12.06.2023 року закрито підготовче судове засідання та справи призначена до судового розгляду (а.с. 36). Представник позивача, в судове засідання не з`явилася, направила до суду клопотання про слухання справи у її відсутності, позов підтримує та просить задовольнити (а.с. 41). [PERSON] , яка належним чином повідомлялася про відкриття провадження по справі в порядку загального позовного провадження (а.с.26, 34, 40), та за допомогою смс повідомлення (а.с. 28, 39), всіма наявними засобами зв`язку у суду, не скористалася своїм правом подати відзив на позовну заяву, та в судове засідання не з`явилася, тому, суд вирішує справу за наявними матеріалами. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності відзиву відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі заочного рішення та задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №133210563 від 03.08.2018 року, та договором дарування житлового будинку від 03.08.2018 року (а.с. 5, 6). Згідно Свідоцтва про розірвання шлюбу від 15.06.2021 року виданого Васильківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 11). Відповідно до довідки депутата Васильківської міської ради Лущик Л.С. від 20 січня 2023 року [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] з 01 травня 2021 року у будинку не проживає (а.с. 9). Відповідно до ст. 80 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач на думку суду довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 22.11.2018 року у справі № 760/13113/14-ц, нагадав, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української PCP, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Окрім того, суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Факт не проживання [PERSON] у спірному будинку підтверджується довідкою, де вказано що відповідачка не проживає в будинку з 01 травня 2021 року, а також не встановлено, доказів поважності причин не проживання у спірному будинку, суду надано відповідачем не було, як і не було надано доказів у спростування наданих доказів позивачем. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] понад встановлений законом термін - понад рік без поважних причин не проживає в спірному будинку, із заявами до уповноважених органів про причини своєї відсутності не зверталася, обов`язок по сплаті комунальних послуг не несе, перешкод в користуванні їй ніхто не чинив, із заявами про усунення перешкод у користуванні житлом до уповноважених осіб відповідач також не зверталася, відтак остання втратила право користуватися цим житлом, що дає підстави суду визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача у розмірі 1073 грн. 60 коп.

Outcome: approved