Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-08 00:00:00

Позивач у жовтні 2020 року звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 12.12.2006р. набув у власність 13/50 частини домоволодіння по [ADDRESS] . Вказане домоволодіння розташоване на земельній ділянці фактичною площею 2018 кв.м. Між співвласниками вказаного домоволодіння склався порядок користування земельною ділянкою. Позивачу, серед іншого, належить сарай Н, який є узаконеною капітальною спорудою та складовою частиною предмету договору від 12.12.2006р. Сусідня земельна ділянка складає 0,0256 га, яка була надана у власність [PERSON] відповідно до рішення Черкаської міської ради від 10.06.2010р. № 5-706 п.1.1 та виданий Державний акт серії ЯК № 416641 від 30.08.2010 року з присвоєнням кадастрового номера 7110136700:03:017:0060. В подальшому за даними Національної кадастрової системи на земельну ділянку було зареєстроване право власності [PERSON] 23.09.2013р. право власності на вказану земельну ділянку було зареєстроване за [PERSON] . При підготовці до приватизації ділянки за адресою [ADDRESS] та проведенні землевпорядних робіт було виявлено, що межа земельної ділянки 7110136700:03:017:0060 пролягає безпосередньо на відстані 0,05м від стіни сараю Н. Фактично спір виник між сторонами при відновленні меж земельних ділянок на місцевості через те, що землевпорядна організація невірно встановила координати земельних ділянок позивача і відповідача, що потягнуло за собою накладення земельних ділянок та зміщення межі між ними. З боку власників домоволодіння по [ADDRESS] не проводилось узгоджень, підписання актів на момент приватизації ділянки по [ADDRESS] . Так як помилки в землевпорядній документації порушують права позивача щодо землекористування та в подальшому оформлення права власності на земельну ділянку по [ADDRESS] , яка перебуває у його користуванні, необхідно привести у відповідність правовстановлюючі документи відповідача та заново внести відомості про земельну ділянку по [ADDRESS] до Державного земельного кадастру. Так, на планах ділянки по [ADDRESS] від 2011р. БТІ межі ділянки в спірному місці відповідають плану згідно Технічного паспорту на домоводіння від 04.12.2006р. До 2016 року позивач не був поінформований про зміну межі. Копія Акту встановлення меж земельної ділянки по [ADDRESS] , отримана позивачем за адвокатським запитом, виявила наступне: 1) будь-яких погоджень розмірів ділянки позивач не надавав, ні він, ні його сусіди вказаний Акт не підписували, про що свідчить помилка у написанні прізвища позивача у вказаному Акті; 2)з боку сім`ї [PERSON] Акт підписав тільки [PERSON] . Згідно плану в Акті незрозуміло, яким чином проходить межа Г-А відносно сараю Н домоволодіння по [ADDRESS] . Проведена реєстрація земельної ділянки 7110136700:03:017:0060 позбавляє позивача нормального користування власністю, оскільки земельна ділянка відповідачки накладається на ділянку у користуванні позивача. Виходячи з цього, державну реєстрацію ділянки необхідно скасувати, не позбавляючи відповідачку права власності. З боку позивача порушень норм ДБН 360-92 при будівництві сараю Н не було. У кінці 2019 року позивач звернувся до відповідачки щодо необхідності реконструкції відмостки між сараєм Н та сараєм відповідачки. У квітні 2020 року позивач почав реконструкцію відмостки, в зв`язку з чим виник конфлікт та викликана відповідачкою поліція. У травні 2020 року при спробі позивача продовжити реконструкцію відмостки відповідачка знову викликала поліцію та звинуватила позивача у посяганні на приватну власність. У липні 2020 року відповідачкою виконано неякісну відмостку між будівлями без врахування потреб позивача. Вказаними протиправними діями позивачу спричинено моральну шкоду. Проведена реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 7110136700:03:017:0060 порушує право позивача користуватись своєю власністю, так як вказана земельна ділянка накладається на ділянку, якою користується позивач. Просить суд визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 416641 від 30.08.2010 року виданого Черкаською міською радою на земельну ділянку розміром 0,0256 га на підставі рішення Черкаської міської ради «Про передачу громадянам» земельних ділянок у власність» від 10.06.2010 року № 5-706 п. 1.1 з кадастровим номером 7110136700:03:017:0060 розташовану за адресою: [ADDRESS] , витребувати у відповідача Пропокової правовстановлюючі документи на ділянку, витребувати в управлінні Держгеокадастру дані про фактичне розташування меж, витребувати у виконкомі Черкаської міської ради інформацію про дозвіл на розроблення технічної документації землеустрою та копію рішення про передачу спірної ділянки у власність, в разі необхідності призначити у справі експертизу. Представник відповідача Черкаської міської ради скерував до суду відзив на позовну заяву від 17 листопада 2020 року, який обґрунтував тим, що Черкаська міська рада не визнає позов, заперечує проти його задоволення, оскільки в судовому порядку здійснюється захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зі змісту позовної заяви та доданих до неї доказів не можна достеменно встановити порушення прав позивача саме зі сторони Черкаської міської ради. Позов позивача є необґрунтованим, а тому не підлягає до задоволення. Щодо спричинення позивачу моральної шкоди. Моральна шкоди полягає у фізичному болю та стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. З наведеного випливає, що вимоги розумності і справедливості при визначенні міру відшкодування моральної шкоди можуть застосовуватися лише у випадку, коли судом належним чином встановлено наявність підстав для такого відшкодування взагалі. Позовна заява [PERSON] не містить будь-яких доказів фактичних даних на підставі яких суд може встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги про те, що позивачу було завдано моральну шкоду, та інших обставин, які містять інформацію щодо предмета доказування та які мають значення для вирішення справи. Позивач не тільки не надав достатніх, достовірних та належних доказів заподіяння йому душевних страждань, а й навіть не вказав у позовній заяві, що у нього такі страждання у дійсності були, та не надано доказів щодо причинно-наслідкового зв`язку, що саме певні дії Черкаської міської ради спричинили саме такі наслідки. Сума моральної шкоди в розмірі 8000 грн. не підтверджена жодними документами і визначена самостійно позивачем виходячи з власних переконань. По-четверте, щодо витребування у виконавчого комітету Черкаської міської ради інформацію щодо надання дозволу на розроблення технічної документації землеустрою на земельну ділянку [ADDRESS] та копію рішення про передачу у власність даної земельної ділянки. Надати зазначену інформацію щодо надання дозволу на розроблення технічної документації землеустрою на земельну ділянку [ADDRESS] та копію рішення про передачу у власність даної земельної ділянки можливе лише після зазначення позивачем дати та номеру відповідних рішень Черкаської міської ради. Згідно з постановою КМУ від 17.11.2004 року № 1553 «Про затвердження про Державний фонд документації із землеустрою місцевий фонд документації із землеустрою створюється, формується і ведеться територіальними Держгеокадастру, в м. Черкасах повноваження покладено на міськрайонне управління у Черкаському районі та м. Черкаси Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області. Враховуючи вищевикладене, документація із землеустрою щодо оформлення земельної ділянки відсутня в виконавчому комітеті Черкаської міської ради. Як вбачається з матеріалів справи, державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 416641 від 30.08.2010 р. виданий Черкаською міською радою на земельну ділянку розміром 0,0256 га на підставі рішення Черкаської міської ради «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність» від 10.06.2010 року, тобто десять років тому. В позовній заяві позивач чітко зазначив, що: «До 2016 р. я жодним чином, ані слів, ні документально, не був поінформований стосовно факту змінення межі» сторінка 3 позовної заяви), а тому можна вважати, що з 2016 року позивачу було відомо про порушення його права та про особу, яка його порушила/порушує. Враховуючи той факт, що Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності заява про її застосування може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного (позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 09.04.2019 по справі № 912/1104/18 (ЄДРСРУ 81081514) та підтримана в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів касаційного господарського суду від 20 вересня 2019 року по справі № 904/4342/18 (ЄДРСРУ № 84420963). Просить суд відмовити в задоволенні позову. Застосувати до позовних вимог позивача строк позовної давності. Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області скерував до суду пояснення від 26.02.2021 року. В обґрунтування посилався на те, що статтею 126 Земельного кодексу України (чинній в редакції на момент видачі державних актів) чітко визначалося, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. З 01 січня 2013 року набули чинності Закони України «Про Державний земельний кадастр», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», постанова Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» (далі - Порядку), відповідно до яких, повноваження територіальних органів Держземагентства у частині державної реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди (суборенди) земель, права сервітуту, права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), права забудови земельної ділянки (суперфіцій) з 1 січня 2015 року припинилися. З огляду на викладене, Книги записів реєстрації державних актів на праві власності на землю велися до 1 січня 2013 року, станом на сьогодні внесення до них відомостей, в тому числі будь-яких записів про земельні ділянки є не можливим. Процедуру та вимоги щодо ведення Державного земельного кадастру визначає Порядок ведення Державного земельного кадастру, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051. Також зазначає що, відповідно до інформації Міськрайонного управління у Черкаському районі та м. Черкасах згідно відомостей фонду документації із землеустрою та земельно-облікових даних, земельна ділянка площею 0,0256 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] обліковується за гр. [PERSON] . Земельна ділянка надана в приватну власність відповідно до рішення Черкаської міської ради «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність» від 10.06.2010 №5-706 п. 1.1 та виданий державний акт серія ЯК №416641, про що свідчить вчинений запис в Книзі записів реєстрації державних актів за №011080200665 від 30.08.2010 та присвоєний кадастровий номер 7110136700:03:017:0060. За даними Національної кадастрової системи на земельну ділянку з кадастровим номером 7110136700:03:017:0060, яка розташована за адресою: [ADDRESS] приватним нотаріусом Миколенко М.І. було здійснено реєстрацію права власності за гр. [PERSON] . Проте 23.09.2013 право власності на зазначену вище земельну ділянку було скасовано та приватним нотаріусом Миколенко М.І. зареєстровано право власності за гр. [PERSON] . Додатково зазначає, що земельна ділянка, за адресою: [ADDRESS] до Національної кадастрової системи не внесена та правовстановлюючі документи до архіву Міськрайонного управління у Черкаському районі та м. Черкасах на зберігання не надходили. 22 березня 2021 року відповідач [PERSON] скерувала до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтовано тим, що [PERSON] є власником земельної ділянки кадастровий номер 7110136700:03:017:0060, площею 0,0256 га, в тому числі із земельними угіддями, капітальна 0,0062 га, капітальна- 0,0006 га, капітальна - 0,0006 га, прибудинкова територія -0,0141га, прибудинкова територія -0,0014 га, прибудинкова територія - 0,0013 га, прибудинкова територія - 0,0014 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 256 кв.м. Дану земельну ділянку [PERSON] придбала разом із будинком, за договором від 23.09.2013 року купівлі-продажу 3/5 частини житлового будинку по [ADDRESS] та договором купівлі-продажу від 23.09.2013 року земельної ділянки-по [ADDRESS] . Право власності відповідача [PERSON] на вказану земельну ділянку зареєстровано у передбачений законом спосіб. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 22.02.2021 власником земельної ділянки кадастровий номер 7110136700:03:017:0060, площею 0,0256 га є [PERSON] . Відповідно на момент укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки, остання вже була сформована і їй було надано кадастровий номер 7110136700:03:017:0060. А приблизно з 2019 року суміжний сусід [PERSON] почав будівництво, яке частково прокладено через її земельну ділянку. У зв`язку із чим між сусідами постійно виникають конфлікти через порушення позивачем меж земельної ділянки відповідача [PERSON] . Позивач у заявлений позовом спосіб намагається позбавити відповідача [PERSON] права власності на оскаржувану земельну ділянку, яке набуто відповідачем [PERSON] у законний спосіб. Укладаючи правочин із купівлі-продажу будинку і земельної ділянки по [ADDRESS] , кадастровий номер 7110136700:03:017:0060, площею 0,0256 га, відповідач [PERSON] отримала вже сформовану, із визначеними межами, земельну ділянку 23.09.2013 року. А тому доводи позивача щодо інших меж земельної ділянки спростовуються матеріалами справи і не відповідають дійсності. Як вбачається із позову і матеріалів справи, рішення Черкаської міської ради «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність» від 10.06.2010 №5-706 п.1.1 не оскаржено і є чинним. Саме на підставі цього рішення попередній власник оскаржуваної земельної ділянки отримав її у власність. Тому, підстави для визнання оскаржуваного акту на землю недійсним відсутні. Підстави для призначення судово-технічної, судово-землевпорядної експертизи відсутні. Межі земельної ділянки утворюють площу земельної ділянки і конфігурацію земельної ділянки. Будь-які зміни конфігурації земельної ділянки (як то просить позивач) відповідно змінюють і площу земельної ділянки відповідача [PERSON] і являють собою втручання у право власності [PERSON] . Позов заявлено з порушенням строків позовної давності. Позивач та відповідач [PERSON] є суміжними сусідами. П. 1.1. Рішення Черкаської міської ради «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність» від 10.06.2010 №5-706 встановлено: .. «1. Затвердити надані технічні документації із землеустрою та передати громадянам: 1.1. [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) безоплатно у власність земельну ділянку тощею 256,0 кв.м по [ADDRESS] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Визнати таким, що втратив чинність, пункт 251 додатку до рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 22.12.98 № 1080...... Дане рішення оприлюднено на офіційному сайті Черкаської міської ради з 10.06.2010 року. Рішення Черкаської міської ради «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність» від 10 06.2010 №5-706 не оскаржено, є чинним. А тому підставі для його скасування, та для визнання виданого на підставі цього рішення акту на землю недійсним - відсутні. Оскільки, позивачу фактично з 2010 року відомо про власників і межі земельних ділянок, позивач звернувся із даним позовом із пропуском строків позовної давності. Позивачем обґрунтовано позов моральною шкодою в сумі 8000 грн. однак такої вимоги не заявлено. При цьому, за відсутності як порушеного права, так за відсутності такої шкоди, протиправності діяння її заподіювана, відсутності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні, у стягненні моральної шкоди необхідно відмовити. Судові витрати позивача, заявлені ним у позові, не підкріплені належними, допустимими доказами. Просить відмовити у задоволені позову [PERSON] , стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати на надання правничої допомоги, пов`язані із розглядом даної справи, в сумі 10896,00 грн. 20 січня 2023 року до суду надійшла заява про зміну позовних вимог від 19.01.2023 року, в якій позивач просить суд також визнати недійсним рішення Черкаської міської ради від 10.06.2010 № 5-706 «Про передачі громадянам земельних ділянок у власність ( [PERSON] та інш.) в частині, що стосується [PERSON] » Ухвалою суду від 27.01.2023 р. визначено позивачу строк для виконання вимог ст.175 ЦПК України щодо позовної заяви у редакції вимог згідно заяви від 19 січня 2023 року про визнання недійсним рішення Черкаської міської ради від 10.06.2010 № 5-706 « Про передачу громадян земельних ділянок у власність ( [PERSON] та ін.) в частині, що стосується [PERSON] 08.02.2023 р. позивачем подана заява про збільшення позовних вимог від 07 лютого 2023 року, в якій зазначається, що відповідно до ст.49 ЦПК України просить прийняти до розгляду про уточнення позовних вимог, а саме рішення Черкаської міської ради від 10.06.2010 № 5-706 «Про передачі громадянам земельних ділянок у власність ( [PERSON] та інш.) в частині, що стосується [PERSON] » визнати недійсним та скасувати. Також зазначає, що у первісному позові ним заявлені позовні вимоги про недійсність державного акту, виданого на підставі казаного рішення та в даний час у позивача виникла потреба в уточненні позовних вимог для ефективного захисту порушеного права. Приймаючи до розгляду на стадії підготовчого провадження заяву про збільшення позовних вимог від 07 лютого 2023 року, суд виходив з того, що вказана заява є по суті заявою про зміну предмета позову згідно ст.49 ЦПК України шляхом доповнення позовних вимог без зміни підстав позову, подана позивачем в порядку реалізації його процесуального права на обрання ефективного способу захисту порушеного права. Оскільки позивачем в ході судового розгляду не подавались заяви про залишення без розгляду позовних вимог чи відмови від позовних вимог, предмет позову у даній справі згідно позовної заяви від 28.09.2020р. в редакції з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 07 лютого 2023 року складають вимоги позивача про визнання недійсним та скасування рішення Черкаської міської ради від 10.06.2010 № 5-706 « Про передачу громадян земельних ділянок у власність ( [PERSON] та ін.) в частині, що стосується [PERSON] , визнання недійсним виданного на підставі вказаного рішення державного акту на право власності на земельну ділянку. Позовна заява та заява про збільшення позовних вимог не містять вимог позивача про стягнення з відповідачки моральної шкоди. 23.07.2023 року позивачем до суду подана заява позивача про доповнення підстав позову новими обставинами. Відповідно до ст.49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Оскільки заява про доповнення підстав позову новими обставинами подана після закінчення підготовчого судового засідання, вказану заяву суд враховує в якості письмового пояснення в порядку реалізації процесуальних прав позивача згідно ст.43 ЦПК України на надання пояснення суду, наведення свої доводів, міркувань щодо питань, які виникають під час судового розгляду В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив задоволити позов з підстав, викладених у позовній заяві, заяві про збільшення позовних вимог. Додатково пояснив, що в кінці 2019 року при оформленні приватизації ним було виявлено, що межа зміщена, також з квітня по липень 2019 тривав конфлікт між сторонами конфлікт з приводу обслуговування гаража позивача. У додаткових поясненнях зазначав, серед іншого, що факт зміщення межі саме відносно гаража разом з зловмисною поведінкою відповідачки [PERSON] створює перешкоди для користування позивачем своїм майном. Для відновлення порушеного права необхідним вважав скасування державного акту на ділянку по [ADDRESS] і відновлення меж, які фактично існували всі роки володіння позивачем будівлею гаража (повний текст письмових пояснень а.с.176-178 т.2). У заяві про доповнення підстав позову новими обставинами вказував, серед іншого, що першою обставиною, яку має врахувати суд, є вилучення позивачем за порадою адвоката Дерев`янка В.Т з тексту позовної заяви прохання до суду «призначити будівельні та інші експертизи», другою обставиною є те, що встановлення огорожі 2020 році відповідачкою позбавляє позивача доступу до сараю Н (гаража) та відведення від нього опадів, фактично на даний час межа проходить на відстані 0,05 м від сараю Н, а на момент його побудови до 1984 року ця відстань становила приблизно 0,6 метрів, третя обставина пов`язана з тим, що в 2014 році знесення старих сараю і огорожі на ділянці відповідачки та спорудження нового самочинного сараю займався представник відповідачки [PERSON] . Окрім того, сусід [PERSON] 20.06.2023р. знайшов технічну документацію зі складання державного акта на право постійного користування землею [PERSON] по [ADDRESS] за 2000 рік, в складі якої кадастровий план та план зовнішніх меж. Згідно плану зовнішніх меж відстань від сарая Н до межі ділянки по [ADDRESS] складає від 0,6 до 1 метра, що відрізняється від межі в 2019 році. Акт визначення та погодження меж ділянки по [ADDRESS] співвласниками домоволодіння по [ADDRESS] , не підписували. Крім того, заперечував по суті заяви відповідачки про застосування позовної давності, вказуючи, що про порушення своїх прав дізнався в 2019 році, після чого в 2020 році звернувся до суду з даним позовом. Зміщення межі може бути пояснене за першим варіантом - на підставі зникнення невідомих позивачу актів, рішень, за другим варіантом - внаслідок злочинних дій. До 23.09.2013 р. належна відповідачці ділянка обліковувалась за сином [PERSON] [PERSON] , після 23.09.2023 р. власником ділянки стала відповідачка, в інтересах якої могла бути зміщена межа, в 2009 та 2010 роках координати та інші дані були незахищені, також до 22.02.2021 р. ділянка по [ADDRESS] рахувалась за [PERSON] . Також зазначає, що ухвалою суду від 27.01.2021 р. не була прийнята копія скарги від 26.05.2021 р. на незаконні дії [PERSON] , яка не могла бути подана на час подачі позову та вказаний доказ є важливими для підтвердження аргументу позивача. Також в адміністративному судочинстві вирішувався спір щодо вимог відповідачки щодо гаражу Н, крім того позивач подав до УДАБК ЧМР заяву про самочинне будівництво 19.10.2021 р., вчинене відповідачем, в ході перевірки відповідачка вчинила дії щодо зменшення зливання опадів на сусідню ділянку (повний текст письмових пояснень а.с.176-178 т.2). Заперечуючи по суті заяви про застосування строку позовної давності, позивач вказував, що реально довідався про порушення свого права у 2019 році, коли було зафіксовано порушення межі та позивач не може обслуговувати гараж Н, в зв`язку з цим в подальшому між сторонами виникали конфлікти, також відповідачка подала скаргу на проведення позивачем будівельних робіт та результати перевірки за вказаної скарги оскаржувались позивачем в порядку адміністративного судочинства. Представник відповідачки адвокат Шаповал О.В. в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов та заяві про застосування строку позовної давності. Додатково пояснила, що на момент звернення до суду позивача у 2020 році щодо оспорювання рішення міської ради, постановленого у 2010 році, сплинув трирічний строк позовної давності, також зазначала, що відповідачкою набута у 2013 році сформована земельна ділянка та проведеною у справі судовою експертизою факт порушення спільної межі не підтверджений. Також стосовно введення позивачем суду в оману та наклепу на відповідачу вбачала наявність підстав для винесення судом окремої ухвали для вжиття заходів в межах компетенції правоохоронними органами. Треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , будучи допитаним в судовому засіданні в якості свідків, надали покази, що гараж, стосовно обслуговування якого існує суперечка між сторонами, був побудований приблизно в 1984 році задовго до придбання [PERSON] у 2006 році частини домоволодіння. Заяви відповідачки про те, що позивач побудував цей сарай після будівництва відповідачкою нового сараю не відповідають дійсності. Зліва від входу до гаражу на момент купівлі вже було прибудоване тимчасове приміщення з металевими дверима та металевою боковою стіною і капітальною задньою стіною. Огорожа за гаражем сусіда [PERSON] знаходилась в аварійному стані ще до моменту купівлі частини будинку по [ADDRESS] , вона була на одній лінії з ділянкою огорожі між домоволодіннями по [ADDRESS] та 46/2. Конфліктів у [PERSON] з попередніми власниками по [ADDRESS] не виникало. Інформація про зміщення межі виявлена при підготовці документів до приватизації в кінці 2019 року [PERSON] . Конфлікт між сторонами розпочався приблизно у квітні 2020 по факту блокування відповідачкою можливості обслуговування гаража. Спору щодо меж між співвласниками домоволодіння по [ADDRESS] , немає. Не мають заперечень проти тимчасової прибудови до гаража позивача, обслуговування та комерційного використання електромобіля, влаштування на даху гаража сонячної електростанції. Відповідачка висловлювала погрози щодо перешкоджання обслуговування гаража, написання скарг щодо прибудови до гаража, вчиняла спроби зруйнувати навіс, що розташовувався на місці демонтованої в 2019 році прибудови до гаражу. Письмові пояснення свідків від 23.05.2023 р. долучені до матеріалів справи. Інші учасники в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, скерували заяви про розгляд справи в їх відсутність. Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-VІІІ «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Суд вислухавши в судовому засіданні учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Хід розгляду справи 03 листопада 2020 року відкрито провадження у справі та розгляд справи визначено проводити за правилами загального позовного провадження, задоволені клопотання позивача про витребування доказів. 24 лютого 2021 року задоволене клопотання позивача про витребування доказів. 23 червня 2021 року задоволене клопотання відповідачки про витребування доказів. 27 липня 2021 року м. Черкаси по справі призначено судову експертизу, провадження на час проведення експертизи зупинено. 30 листопада 2022 року провадження у справі поновлено. 24 січня 2023 року визначено позивачу строк для усунення недоліків заяви про збільшення позовних вимог. 18 квітня 2023 року прийнято заяву про збільшення позовних вимог, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 22 червня 2023 року залучено до участі в справі третю особу ,яка незаявляє самостійних вимог щодо предмета спору. 03 серпня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотань позивача про встановлення додаткового строку для подання доказів, долучення доказів, виклик свідків, витребування доказів. Заяву про доповнення підстав позову новими обставинами долучено до справи в якості письмового пояснення в порядку реалізації процесуальних прав позивача згідно ст.43 ЦПК України на надання пояснення суду, наведення свої доводів, міркувань щодо питань, які виникають під час судового розгляду. 2.Мотивувальна частина Фактичні обставини, встановлені судом Рішенням Черкаської міської ради «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність» від 22.05.2000 року № 497 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надано в користування земельну ділянку загальною площею 2076 кв.м, з них 1000 кв.м в постійне користування для обслуговування існуючого жилого будинку, господарських будівель і споруд та 1076 кв.м в тимчасове користування строком на 1 рік під город без права забудови. Пунктом 3 вказаного рішення зобов`язано власників домоволодінь у місячний термін після прийняття рішення внести зміни в плани землекористувань та кварталів та укласти з міською радою договори на про тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) (а.с.56-59 т.1) 12.12.2006 р. на підставі договору купівлі-продажу з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] позивач набув у власність 13/50 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці площею 2018 кв.м. Житлова площа будинку 203,2 кв.м, літ.А-1, надвірні споруди сарай Б, погріба Г, Г', Г2, Г3, сараї В, К, Д, И, Н, вбиральні И', О, М, огорожа № 1,4,5, водолонка № 2,3,6, навіс З. ( а.с.14 т.1). Відповідно до технічного паспорту від 04.12.2006р. фактична площа землекористування по [ADDRESS] становить 2018 кв.м (а.с. 15-18 т.1). Іншими співвласниками домоволодіння були зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - по 17/400 кожний на підставі договору дарування від 03.11.2011р., [PERSON] - 3/15 на підставі свідоцтва про право на спадщину 01.08.2001р., [PERSON] - 37/100 на підставі свідоцтва про спадщину від 20.07.2011р. (а.с.27-29 т.1). Між співвласниками домоволодіння по [ADDRESS] склався фактичний порядок користування будинком та надвірними спорудами, згідно з яким у користуванні позивача перебував, серед іншого гараж Н, розміри якого відповідно до технічного паспорту від 04.12.2006р. мав розміри 6,04Х3,85( а.с. 15-18 т.1, 60 т.2). В ході судового розгляду найменування [ADDRESS] змінено на [ADDRESS]. 12.10.2020 р. співвласниками домоволодіння по [ADDRESS] був укладений договір про поділ домоволодіння та здійснений розподіл земельної ділянки. 30.01.2021 р. [PERSON] зареєстрував право власності на житловий будинок з прибудовами літ.А-1, А6-1,а2, а3, загальною площею 97,5 кв.м, житловою площею 56,6 кв.м, сарай літ.В, в, льох літ.Г3, водоколонка №2, ворота № 1, 7, огорожа № 8 по [ADDRESS] на підставі договору про поділ нерухомого майна від 12.10.2022р. (а.с.113 т.1). 15.02.2021 р. [PERSON] зареєстрував право власності на житловий будинок з прибудовами літ.А-1, А3-1, льох літ.Г2, сарай літ. Д, гараж Н, ворота № 1,9, огорожа № 9 по [ADDRESS] на підставі договору про поділ нерухомого майна від 12.10.2022р. ( а.с.112 т.1). 15.02.2021 р. [PERSON] зареєстрував право власності на житловий будинок літ.А-1, А2-1,а1, а4,загальною площею 59,5 кв.м, житловою площею 29,9 кв.м сарай літ.В, погріб літ.Г, вбиральня літ. О, водоколонка №6, огорожа № 1 по [ADDRESS] на підставі договору про поділ нерухомого майна від 12.10.2022р. ( а.с.111-112 т.1). 05.03.2021 р. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстрували право власності по 1/4 кожен на житловий будинок загальною площею 51,6 кв.м, житлова площа 27,8 кв.м літ.А-1, А4-1 А5-1, сарай Б,И,П, навіс З, ворота №9, огорожа № 4,5 по [ADDRESS] на підставі договору про поділ нерухомого майна від 12.10.2022 р. ( а.с.72-73 т.2). З ділянкою, на якій розташоване домоволодіння по [ADDRESS] межує ділянка домоволодіння по [ADDRESS] . Рішенням Черкаської міської ради «Про передачу громадянам» земельних ділянок у власність» від 10.06.2010 року № 5-706 п. 1.1 земельну ділянку площею 256,0 кв.м по [ADDRESS] надано безоплатно у власність [PERSON] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). (а.с.205-206 т.1). Акт визначення та погодження меж земельної ділянки площею 256 кв.м по [ADDRESS] складений 24.12.2009 р. та підписаний від імені суміжних землекористувачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , також затверджений представником Черкаської міської ради - заступником директора Департаменту-начальником управління земельних ресурсів та землеустрою Департаменту архітектури, будівництва та землеустрою виконавчого комітету Черкаської міської ради (а.с.22,23 т.1) 30.08.2010 р. здійснена державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером7110136700:03:017:0060 розташовану за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 22.02.2021р. НВ-7115966542021 ( а.с.105-107 т.1). [INFO] [PERSON] померла (актовий запис № 531 від 26.02.2023р. по відділу ДРАЦС по місту Черкаси Черкаської області) та нерухоме майно по [ADDRESS] успадкував її син [PERSON] з відчуженням в подальшому відповідачці. Відповідачка [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23.09.2013 р. з [PERSON] набула у власність житловий будинок літ. А-І, а, а(1), вбиральню літ. Б, сарай літ. В, г, теплицю літ. Г, літня кухня літ. Д, погріб пд, погріб пд (1), огорожу № 1,2,3,4,5, по [ADDRESS] та земельну ділянку з кадастровим номером 7110136700:03:017:0060 -площею 256,0 кв.м по [ADDRESS] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Право власності відповідачки зареєстровано 23.09.013р. (а.с 25-26, 189-204 т.1). Відповідно до довідки Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 01.07.2020р. на адвокатський запит згідно відомостей фонду документації із землеустрою та земельних облікових даних земельна ділянка площею 256,0 кв.м по [ADDRESS] , обліковувалась за [PERSON] . Земельна ділянка надана у власність відповідно до Рішенням Черкаської міської ради «Про передачу громадянам» земельних ділянок у власність» від 10.06.2010 року № 5-706 п. 1.1 та виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 416641 від 30.08.2010 року і присвоєний кадастровий номер 7110136700:03:017:0060. За даними Національної кадастрової системи право власності на земельну ділянку приватним нотаріусом Миколенко М.І. зареєстровано за [PERSON] , а з 23.09.2013р. на вказану ділянку зареєстроване право власності [PERSON] ( а.с.19, 30-31 т.1) За даними Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 09.11.2021р. у справі № 580/6466/21, залишений без зміни постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.07.2022р. Позов [PERSON] до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Черкаської міської ради про скасування постанови про адміністративне правопорушення та припису про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил задоволений частково. Визнаний протиправним та скасований припис Управління державного архітектурно-будівельного контролю Черкаської міської ради №7 від 19 липня 2021 року про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил. В решті позовних вимог відмовити. Судами встановлено, що Актом від 19.07.2021 №22, складеним за результатами проведення планового (позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, встановлено, що гр. [PERSON] за адресою: [ADDRESS] добудував капітальну стіну до існуючої господарської будівлі (гараж літ. Н) та влаштував підвальне приміщення без документів, що дають право на виконання будівельних робіт, а саме: повідомлення про початок виконання зазначених робіт щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, чим було порушено приписи п. 1 ч. 1 ст. 34, ч. 2 ст. 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» абз. 2 п. 5 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 №466, п. 7.2 ДБН А.3.1.-5:2016 «Організація будівельного виробництва». За результатами перевірки посадовою особою відповідача [PERSON] був складений протокол про адміністративне правопорушення від 19.07.2021 та винесений припис №7 від 19.07.2021, яким відповідач з метою усунення виявлених порушень вимагає від позивача усунути порушення вимог чинного містобудівного законодавства (розібрати капітальну стіну, привести до вимог чинного законодавства) до 20 вересня 2021 року. 27.07.2021 начальником Управління державного архітектурно-будівельного контролю Черкаської міської ради винесено постанову №4 по справі про адміністративне правопорушення, згідно з якою за порушення п. 1 ч. 1 ст. 34, ч. 2 ст. 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» абз. 2 п. 5 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 №466, п. 7.2 ДБН А.3.1.-5:2016 «Організація будівельного виробництва» позивача [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 96 КУпАП та накладено штраф у розмірі 5100 грн. Позапланова перевірка дотримання позивачем вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм і правил здійснена на підставі скарги гр. [PERSON] . Водночас будівництво капітальної стіни та влаштування підвалу є новим будівництвом, тому в даному випадку підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 №466, якою затверджений Перелік об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта. Враховуючи, що позивач не повідомив відповідача про початок виконання будівельних робіт з будівництва капітальної стіни та влаштування підвалу, які потребують отримання будівельного паспорта, постанова про застосування штрафу №4 від 27.07.2021 винесена на законних підставах і скасуванню не підлягає. Оскільки позивач є власником житлового будинку та господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] , він набув право користування земельною ділянкою, на якій вони знаходяться. За вказаної обставини будівництво капітальної стіни та влаштування підвалу не є самовільним з тієї підстави, що здійснено на земельній ділянці, яка не знаходиться у користуванні позивача. Інші підстави, з яких будівництво є самовільним, відповідачем не вказані. Отже вказана підстав для знесення самовільного будівництва відсутня, тому припис №7 від 19.07.2021 про усунення порушень шляхом розібрання капітальної стіни винесений без законної підстави і підлягає скасуванню. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 серпня 2022 року Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON] на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09.11.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.07.2022 у справі №580/6466/21. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи № 1129/21/1931-1937/22-23 від 25.11.2022р. (а.с.136-156 т.2) фактичний порядок користування земельною ділянкою по [ADDRESS] , що перебуває у власності [PERSON] повністю відповідає правовстановлюючим документам - кадастровому плану земельної ділянки кадастровий номер 7110136700:03:017:0060. Площа вказаної ділянки по фактичному користуванню становить 259 кв.м, що враховуючи похибки для встановлення межових знаків та координування кутів зовнішніх меж земельної ділянки повністю відповідає правовстановлюючому документу та кадастровому плану вказаної ділянки, в якій площі земельної ділянки зазначена 256 кв.м. Площа земельної ділянки по [ADDRESS] , що перебуває у фактичному користуванні [PERSON] та інших землекористувачів складає 2053 кв.м. Порушення межі та накладання земельних ділянок [ADDRESS] та [ADDRESS] відповідно до правовстановлюючих документів відсутнє. На момент реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 7110136700:03:017:0060, відведеної за спірним рішенням [PERSON] з подальшим набуття у власність відповідачкою, межі земельної ділянки по [ADDRESS] не були встановлені, а тому не можуть накладатись. Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд Спірні правовідносини регулюються нормами земельного та цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відповідно до частини другої статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель. Статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності. У відповідності до ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням, органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Аналогічні норми містили також ЗК УРСР 1970р. (ст.11), ЗК України 1990 року (ст.9). Згідно з ст.125 ЗК України ( в редакції станом на 10.06.2010 року) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку та право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. ст.126 ЗК України (в редакції станом на 10.06.2010 року). Відповідно до ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Частинами першою, другою статті 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно висновків об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду в постанові від 23 січня 2019 року в справі № 580/168/16-ц, Великої палати Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17, погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення свої прав. В силу ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна) (ч.2 ст.331 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( ст.261 ЦК України). Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Загальний строк позовної давності відповідно до ст. 257 ЦК України становить 3 роки. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не можу бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на власність є порушенням ст. 1 Першого протоколу Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету, чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Формулювання «згідно з законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Втручання у право на повагу до права власності бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, вона має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній темі. При вирішенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» позбавлення права власності слід керуватися принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й з урахуванням виду спірних правовідносин, іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Відповідно до ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами й за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Отже, звертаючись до суду з позовом щодо скасування рішення суб`єкту владних повноважень позивач має довести крім незаконності спірного рішення також те, на якій підставі та з якого моменту ним набуто суб`єктивне матеріальне право або законний інтерес, на захист якого подано позов, а також факт порушення спірним рішенням вказаного права чи інтересу. Позивач звернувся до суду за захистом права на користування земельною ділянкою домоволодіння та права власності на користування гаражем літ.Н за адресою [ADDRESS] , порушених внаслідок накладення на вказану ділянку належної на даний час відповідачці ділянки по [ADDRESS] при її приватизації попереднім власником до набуття відповідачкою, в зв`язку з чим відстань від межі між вказаними ділянками до належного позивачу гаража літ. Н за адресою [ADDRESS] становить 0,05 метра. Стосовно обґрунтування порушення права позивача на користування земельною ділянкою, суд виходить з того, що для доведення порушення права користування земельною ділянкою по [ADDRESS] шляхом накладення сусідньої ділянки по [ADDRESS] позивач має довести, по-перше, на якій підставі і в яких обсягах у нього виникло право користування земельною ділянкою по [ADDRESS] , по-друге, має довести факт порушення вказаного права, а саме що на момент ухвалення спірного рішення міської ради від 10.06.2010 року № 5-706 про відведення у власність сусідньої ділянки по [ADDRESS] та видачі оспорюваного Державного акту серії ЯК № 416641 від 30.08.2010 року внаслідок порушення норм законодавства частина ділянка позивача увійшла до земельної ділянки, на даний час належної відповідачці. При цього суд враховує, що порушення права позивача можуть доводитись обставинами, які існували саме на момент прийняття оспорюваного рішення міської ради від 10.06.2010 року № 5-706 та видачі оспорюваного Державного акту серії ЯК № 416641 від 30.08.2010 року, оскільки саме на момент ухвалення вказаного рішення вказаного рішення міською радою повинні були враховуватись підстава та обсяги права позивача як суміжного землекористувача ділянки по [ADDRESS] . Вищевказаними положеннями земельного законодавства, які були чинні на момент прийняття спірного рішення Черкаської міської ради «Про передачу громадянам» земельних ділянок у власність» від 10.06.2010 року № 5-706 п. 1.1 земельну ділянку площею 256,0 кв.м по [ADDRESS] надано безоплатно у власність [PERSON] , право власності чи користування на земельну ділянку по [ADDRESS] могло вважатись набутим виключно за рішенням міської ради з моменту державної реєстрації цього права на підставі відповідного Державного акта. З пояснень позивача та наданих ним доказів не встановлено, що з моменту набуття ним 12.12.2006 р. частини домоволодіння по [ADDRESS] до моменту прийняття спірного рішення міської ради 10.06.2010 року позивачу за рішенням міської ради надавалась у власність чи користування ділянка по [ADDRESS] та отримувався Державний акт на право власності чи користування ділянкою. Попередні власники набутої позивачем 13/50 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не отримували Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою по [ADDRESS] на підставі рішення Черкаської міської ради «Про передачу громадянам» земельних ділянок у власність» від 22.05.2000 року № 497. Крім того, вказаним рішенням в постійне користування була відведена ділянка площею 1000 кв.м., а решта площі 1076 кв.м. в тимчасове користування на 1 рік. Враховуючи викладене, після набуття у власність 12.12.2006 р. 13/50 частини житлового будинку та відповідної частини надвірних споруд за адресою [ADDRESS] позивач в силу ст.120 ЗК України перейшло право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені. Після набуття у власність на підставі договору про поділ від 12.10.2020 р. житлового будинку та господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] , позивач набув право користування земельною ділянкою, на якій вони знаходяться. Вказаний факт встановлений також рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 09.11.2021 р. та постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.07.2022 р.у справі № 580/6466/21 за позовом [PERSON] до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Черкаської міської ради про скасування постанови про адміністративне правопорушення та припису про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи викладене, в судовому засіданні позивачем не підтверджений факт набуття ним у встановленому законом порядку станом на момент прийняття оспорюваного рішення міської ради 10.06.2010 року № 5-706 права користування земельною ділянкою по [ADDRESS] площею 2018 кв.м. чи встановлення меж вказаної ділянки поза місцем розташування належних позивачу житлового будинку та надвірних споруд за адресою [ADDRESS] . План ділянки в технічному паспорті щодо фактичного користування співвласниками домоволодіння по [ADDRESS] ділянки, а також доводи позивача про розроблення за замовленням співвласниці [PERSON] технічної документації для видачі державного акту на право постійного користування ділянкою не підтверджують факт виникнення у позивача у спільному користуванні з іншими співвласниками права користування ділянкою площею 2018 кв.м по [ADDRESS] станом на момент прийняття оспорюваного рішення міської ради 10.06.2010 року № 5-706, оскільки згідно ст.125, 126 ЗК України в редакції на час прийняття спірного рішення правовстановлюючими документами на право користування ділянкою визначені державні акти, видані на підставі рішення міської ради. Стосовно положень законів та підзаконних нормативно-правових актів, які оприлюднені у встановленому порядку поширюється презумпція знання законодавства та обов`язок кожного неухильно додержуватися положень законів та підзаконних нормативно-правових актів. Враховуючи викладене, суд вважає обґрунтованим висновок судового експерта № 1129/21/1931-1937/22-23 від 25.11.2022р. про те, що на момент реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 7110136700:03:017:0060, відведеної за спірним рішенням [PERSON] з подальшим набуття у власність відповідачкою, межі земельної ділянки по [ADDRESS] не були встановлені, а тому не можуть накладатись. Крім того, на підтвердження погодження меж у процедурі приватизації земельної ділянки по [ADDRESS] співвласником на той час [PERSON] , відповідачкою долучено до справи акт визначення та погодження межі земельної ділянки 24.12.2009 р. за підписом від імені позивача з зазначенням дійсних реквізитів його паспорту. Факт підроблення підпису від імені позивача чи інших відомостей акту не підтверджений висновком експертизи і тому вказаний акт не є спростований позивачем. Стосовно обґрунтування порушення права позивача на користування нерухомим майном, суд виходить з того, що для доведення порушення права користування нерухомим майном позивач має довести, по-перше, коли та на якій підставі у нього виникло право власності на відповідне нерухоме майно, по-друге, має довести факт порушення вказаного права, а саме що внаслідок ухвалення спірного рішення про відведення у власність земельної ділянки по [ADDRESS] , належної на даний відповідачці, встановлена межа вказаної ділянки внаслідок порушення норм законодавства створила перешкоди у користуванні позивачки належним йому нерухомим майном. Судом встановлено, що відповідно до технічного паспорту від 04.12.2006 р. на домоволодіння по [ADDRESS] , не зафіксовано, яка конкретно відстань існувала між сараєм Н по [ADDRESS] та ділянкою по [ADDRESS] на момент набуття позивачем у власність 13/50 частини житлового будинку з відповідної частиною надвірних споруд за адресою [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 12.12.2006 р. Також позивачем не надано об`єктивних та переконливих доказів щодо розмірів вказаної відстані, яка існує на час постановлення рішення. Покази свідків про те, що дана відстань на момент придбання частини домоволодіння позивачем становила приблизно понад 0,6 метра, а в даний час становить приблизно 0,05 метра носять імовірнісний характер припущень та не підтверджені з достовірністю факт зміщення існуючої межі за даними проведених замірів. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 09.11.2021 р. та постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.07.2022 р. у справі № 580/6466/21 встановлено, що Актом від 19.07.2021 № 22 проведення заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, зафіксовано, що гр. [PERSON] за адресою: [ADDRESS] добудував капітальну стіну до існуючої господарської будівлі (гараж літ. Н) та влаштував підвальне приміщення без документів, що дають право на виконання будівельних робіт, в зв`язку з чим був притягнутий до адміністративної відповідальності постановою №4 від 27.07.2021 року. Враховуючи викладене, на даний час замість сарая Н, який був складовою частиною договору купівлі-продажу 13/50 частини будинку з відповідною частиною надвірних споруд по [ADDRESS] від 12.12.2006р. існує гараж Н за адресою [ADDRESS] , який є новим будівництвом та до завершення будівництва в силу ст.331 ЦК України передчасним є посилання позивача про перешкоди у користуванні вказаною власністю. Повно та всебічно встановивши обставини справи, оцінивши усі наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням на предмет їх належності, достовірності та достатності суд приходить до висновку, що позивачем не доведений факт ухвалення спірного рішень з порушенням чинного законодавства та порушення спірними рішенням та актом прав та законних інтересів позивача, тому позбавлення права власності за встановлених обставин відповідачки буде становитиме необґрунтоване втручання на повагу до права власності. Стосовно заяв відповідачів про застосування строку позовної давності та заперечень позивача з посилання на те, що він реально довідався про порушення прав в межах трирічного строку, що передував зверненню до суду з даним позовом, суд враховує, що здійснення і захист цивільних прав тісно пов`язані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються в часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а відтак - ефективному поновленню порушеного права. Встановлення строку позовної давності також сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасниками. У справі за № 6-2469цс16 Верховним Судом України сформульовано правову позицію про те, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. В судовому засіданні відповідачами було доведено наявність об`єктивної можливості позивача дізнатись про реєстрацію 30.08.2010 року в Державному земельному кадастрі земельної ділянки по [ADDRESS] з присвоєнням кадастрового номера 7110136700:03:017:0060 та реєстрацію 23.09.2013р. права власності [PERSON] на вказану ділянку, оскільки з 01 січня 2013 року відомості про земельні ділянки, що містяться в Державному земельному кадастрі України, є відкритими та опубліковані в мережі Інтернет шляхом створення Публічної кадастрової карти України відповідно до Закону «Про Державний земельний кадастр», також відповідно до ст.28 Закону " Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у редакції, чинній з 25.11.2014 року було передбачено, що інформація про зареєстровані права та їх обтяження, що міститься у Державному реєстрі прав, є відкритою та загальнодоступною, крім того по тексту позовної заяви позивач зазначає, що про зміну меж не був поінформований до 2016 року, отже стверджуваний позивачем факт, що він тільки у 2019 році дізнався про дійсні межі сусідньої ділянки залежав виключно від його волі та не був пов`язаний із існуванням об`єктивних для цього перешкод упродовж періоду з 2013 року. Разом з тим, положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги. Враховуючи викладене, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі за безпідставністю матеріально-правової вимоги. Стосовно доводів представника відповвдача щодо винесення судом окремої ухвали для вжиття заходів в межах компетенції правоохоронними органами по факту введення позивачем суду в оману шляхом безпідставних вимог до відповідачки, суд виходить з того, що реалізуючи своє право на судовий захист, позивач визначає зміст свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу та обґрунтовує підстави позову, виходячи з власного суб`єктивного уявлення про порушення, невизнання чи оспорювання своїх прав або охоронюваних законом інтересів, а також визначає спосіб захисту такого права. У відповідності до ст. 141 ЦПК України у разі відмови в задоволенні позову понесені позивачем судові витрати покладаються на позивача. З приводу компенсації понесених відповідачкою судових витрат на правничу допомогу, адвокат Шаповал О.В. до закінчення судових дебатів заявила про надання доказів щодо розміру понесених витрат у цій справі у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed