Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-01 00:00:00

У травні 2023 року позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] зверувся до суду із позовомдо [PERSON] в якому просить: стягнути з відповідача на користь позивача 72000, 00 грн. заборгованості за договром позики, 17506, 85 грн. процентів, 10467, 88 грн. інфляційних збитків. Позов мотивовано тим, що відповідач не виконав своє зобов`язання за розпискою від 20.05.2022 року відповідно до якої він отримав в борг 72000, 00 грн. Ухвалою суду від 02.06.2023 року розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою суду відповідачу надано встановлений законом строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, надано строк для направлення відзиву на позовну заяву. Відзив на позов матеріали справи не містять. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до розписки від 20.05.2022 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірір 72000, 00 грн. Отримані кошти, відповідач зобов`язався повернути протягом 10 місяців з дня їх отримання (а.с. 8). Відповідно до ст.1046 ч.1 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. В силу ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору може бути представлена розписка позичальника, що посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Частиною першою ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України). Оскільки строк виконання зобов`язання за договором позики настав, відповідач [PERSON] зобов`язання за договором не виконав, а тому з нього підлягає стягненню борг за договором позики в сумі 30000грн. Верховний Суд України, у постанові від 18 вересня 2013 року, справа № 6-63цс13, виклав правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Дослідивши надану позивачем розписку, суд приходить до переконання, що вона підтверджує факт укладення договору позики, відповідно до умов якого [PERSON] 20.05.2022 року отримав від [PERSON] кошти в сумі 72000, 00 грн., які зобов`язувався повернути протягом шести місяців з дня отримання цих коштів. Розписки містять всі істотні умови договору позики. Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки строк виконання зобов`язання за договором позики настав, відповідач [PERSON] зобов`язання за договором не виконав, а тому з нього підлягає стягненню борг за договором позики в сумі 72000, 00 грн. Щодо стягнення процентів за позикою в сумі 17506, 85 грн. за період з 20.05.2022 року по 09.05.2023 року суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Велика Палата ВС у постанові № 310/11534/13-ц зробила висновок про те, що припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Також Велика Палата ВС наголосила на тому, що в охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочки виконання грошового зобов`язання. Таким чином, період правомірного користування коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування супроводжується нарахуванням процентів у порядку та розмірі, що визначені у кредитному договору, а у разі прострочки позичальником виконання зобов`язань зі своєчасного повернення кредиту права кредитора захищаються шляхом нарахування процентів річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. У постанові від 04.02.2020 р. у справі №912/1120/16 Велика Палата ВС також зазначила, що регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Строк виконання зобов`язань [PERSON] перед [PERSON] сплинув 21.03.2023 року, тому відповідно до ст. 625 ЦК України на суму боргу підлягають нарахуванню три відсотки річних та індекс інфляції. Враховуючи умови договору позики, провівши розрахунок, судом встановлено, що 3% річних за період з 21.03.2023 року по дату зверенення зз позовом до суду 31.05.2023 року становить 420, 00 грн. А отже, позовні вимоги про стягнення процентів з 20.05.2022 року по 09.05.2023 року в сумі 17506, 85 грн. підлягають задоволенню частково на суму 420, 00 грн. Щодо індексу інфляції суд зазначає, що станом на час звернення з позовом до суду - 31.05.2023 року відповідачем прострочено два місяці зобов`язання. Інфляційні збитки за період з 21.03.2023 року по 31.05.2023 року становлять 114 грн. 00 коп. Таким чином розмір заборгованості відповідача перед позивачем за договором позики від 20.05.2022 року становить: 72000, 00 грн. (сума боргу) + 420, 00 грн. (3% річних) + 114, 00 грн. (інфляційні збитки) = 72534, 00 грн. На підставі викладеного суд знаходить, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково. Судовий збір в сумі 1073, 60 грн. підлягає стягненню з відповідача в користь позивача відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: partial