Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-02 00:00:00

У жовтні 2022 року позивачі, звернулися до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області з позовом до Акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про стягнення штрафних санкцій за період з 12 січня 2021 року по 24 липня 2022 року, що не охоплений рішенням суду першої інстанції до фактичного виконання відповідачем судового рішення, а саме: на користь позивача 1 у сумі - 5 787,31 грн., з яких (пеня - 2 689,62 грн., 3 % річних - 410,53 грн., інфляційні втрати - 2 687,16 грн.), а також судові витрати понесені у зв`язку з розглядом справи на професійну правничу допомоги в сумі - 2 000 гривень; на користь позивача 2 у сумі - 34 723,83 грн., з яких (пеня - 16 137,71 грн., 3 % річних - 2 463,18 грн., інфляційні втрати - 16 122,94 грн.), а також судові витрати понесені у зв`язку з розглядом справи на професійну правничу допомоги в сумі - 8 000 гривень; на користь позивача 3 у сумі - 34 723,83 грн., з яких (пеня - 16 137,71 грн., 3 % річних - 2 463,18 грн., інфляційні втрати - 16 122,94 грн.), а також судові витрати понесені у зв`язку з розглядом справи на професійну правничу допомоги в сумі - 8 000 гривень; на користь позивача 4 у сумі - 34 723,83 грн., з яких (пеня - 16 137,71 грн., 3 % річних - 2 463,18 грн., інфляційні втрати - 16 122,94 грн.), а також судові витрати понесені у зв`язку з розглядом справи на професійну правничу допомоги в сумі - 8 000 гривень. В обґрунтування позову позивачі зазначали, що 09 вересня 2018 року, близько 20.00 години в м. Переяслав-Хмельницький по вул. Шкільна, водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом марки «Фольксваген Джетта» д/н [NUMBER] , рухаючись в напрямку вул. Грушевського, допустив наїзд на велосипедиста [PERSON] , яка рухалась на велосипеді дорожнього типу в попутному напрямку попереду. Унаслідок такої ДТП велосипедистка [PERSON] отримала тілесні ушкодження та була доставлена до Переяслав-Хмельницької ЦРЛ, де [INFO] померла в реанімаційному відділенні. Відповідальність водія транспортного засобу - автомобіля марки «Фольксваген Джетта» д/н [NUMBER] на дату вчинення дорожньо-транспортної пригоди застрахована в Акціонерному товаристві «Страхова група «ТАС». 02 квітня 2021 року у справі № 373/108/21 Переяслав-Хмельницьким міськрайонним судом прийнято рішення, яким задоволено позов про відшкодування шкоди, стягнуто з відповідача страхове відшкодування, завдане смертю [PERSON] в сумі 178 704 гривні. 26 листопада 2021 року у справі № 373/108/21 Київський апеляційний суд залишив рішення суду апеляційної інстанції без змін. 25 липня 2022 року на банківський рахунок представника позивачів надійшли грошові кошти відповідно до сум, вказаних у рішенні Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 02 квітня 2021 року у справі № 373/108/21. Позивачі зазначають, що відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постановою Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц визначено, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом У країни «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховика завдавача шкоди замість останнього. Тому, внаслідок вказаної ДТП у відповідача виникло деліктне зобов`язання щодо відшкодування шкоди, завданої зазначеним транспортним засобом. Позивачі посилаються на зміст ст.ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України де грошовими є зобов`язання, виражені в грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Прострочення виконання грошового зобов`язання тягне за собою відповідальність, передбачену законом або договором. В листопаді 2022 року відповідач подав відзив яким не погоджується з позовною заявою позивачів та просить відмовити у задоволенні позову, передати матеріали справи за належною територіальною підсудністю до Святошинського районного суду м. Києва та застосувати позовну давність про стягнення пені. Не погоджуючись з позовом відповідач посилається на ч. 2 ст. 258 ЦК України, якою зазначено, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік визначаючи дату початку нарахування пені від 27 жовтня 2021 року та закінчення нарахування штрафних санкцій 07 липня 2022 року, а для позивача 3 - 13 липня 2022 року та позивача 4 - 11 липня 2022 року. Заперечуючи про стягнення витрат на правничу допомогу відповідач посилається на ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (відзив - а.с. 136-142). 28 березня 2023 року ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області відповідно до ст. 28, 31 ЦПК України справу направлено до Святошинського районного суду м. Києва за підсудністю. 08 травня 2023 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва позовну заяву позивачів залишено без руху та надано строк на усунення недоліків, а саме сплату судового збору. 05 червня 2023 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва, після усунення недоліків 29 травня 2023 року, відкрив провадження у справі ун.№373/1816/22 з розглядом справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідно до ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). За положеннями ст. 12 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 20 Закону України «Про страхування» встановлено, що страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом. Відповідно до ст. 992 ЦК України - у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. Відповідно до п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Оскільки зобов`язання страховиків у разі настання страхового випадку зводиться до здійснення страхової виплати, то таке зобов`язання є грошовим і в разі прострочення його виконання настає відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, зокрема сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Проценти річних, так само як і інфляційні втрати на суму боргу, входять до складу грошового зобов`язання і на відміну від пені не є санкцією за порушення грошового зобов`язання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процентів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання. Таким чином, інфляційні нарахування на суму боргу та три проценти річних є наслідком невиконання грошового зобов`язання. У постанові Касаційного господарського суду Верховного суду від 07 вересня 2021 року у справі № 910/14293/19 виснувала, що існує стала судова практика Верховного Суду, яка полягає в тому, що в разі прострочення боржником (страховою компанією) виконання грошового зобов`язання, передбаченого договором страхування, зокрема виплати суми страхового відшкодування, страхова компанія зобов`язана на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Що ж до нарахування пені за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, то колегія суддів врахувала, що наслідки прострочення страховиком відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну, визначені нормами ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно з п. 36.5 якої за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Отже, право постраждалої особи (іншої особи, яка набула таке право) щодо відшкодування не лише шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а й відповідальності за несвоєчасне виконання страховиком (у визначених законом випадках - МТСБУ) такого обов`язку (регламентної виплати), передбачене нормами чинного законодавства та підтверджується сталою судовою практикою. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 11 грудня 2019 року розглянув справу № 761/6406/16-ц та встановив, що у разі прострочення страхової виплати зі страхової компанії стягується, окрім самої виплати, 3% річних за весь період прострочення, а також пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ. З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої ст. 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. У зв`язку з чим доводи страхової компанії в цій частині є безпідставними. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 07 червня 2017 року провадження № 6-282цс17 та підтверджена висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18). При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) вказала, що приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Також судді Верховного Суду підкреслюють, що у п. 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам дано роз`яснення про те, що при безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 526, ч. 2 ст. 625 ЦК України). Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Крім того, судді підкреслюють, що у п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Пред`являючи позовні вимоги про стягнення із відповідача пені, 3 % річних та інфляційних втрат, стороною позивачів були надані суду детальні розрахунки зазначених сум, які стороною відповідача в ході розгляду справи спростовані не були, а відтак, на переконання суду, ці розрахунки є вірними та можуть бути прийняті судом до уваги при вирішення позовних вимог в цій частині. Стосовно заяви сторони відповідача про застосування строків позовної давності, то суд вважає, що така заява не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 р. у справі № 127/15672/16-ц - невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову Відповідно до п. 1) ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Поряд із цим, з 24 лютого 2022 р. і на сьогоднішній день в Україні діє правовий режим воєнного стану. Згідно положень ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Отже в розумінні положень закону мало місце переривання строків позовної давності на підставі ч. 2 ст. 264 ЦК України в момент звернення до суду про стягнення основного зобов`язання. З огляду на зазначене та встановлені судом обставини, відсутні правові підстави для задоволення заяви відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки звернувшись до суду з відповідним позовом позивачі не пропустили строків позовної давності. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. За змістом положень ч 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до п. 2) ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування у справі та сторона повинна довести співмірність заявлених вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. При цьому, в силу принципу змагальності сторін, обов`язок доведення обставин, що мають значення для справи і на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, покладається саме на сторони по справі. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Процесуальними нормами встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені Верховним Судом у постановах у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18). Такі ж висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у постановах від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц та від 09 червня 2020 року у справі №466/9758/16-ц. З урахуванням викладеного, правові підстави для задоволення вимог позивачів щодо витрат на професійну правничу допомогу відсутні за недоведеністю, оскільки суду не надано документів на підтвердження понесених витрат. Встановивши фактичні обставини справи, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності суд виходить з того, що є підстави для стягнення з відповідача штрафних санкцій, а відтак є підстави для часткового задоволення позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: partial