Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-08 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить суд просить суд визначити місце проживання їх спільних з відповідачем дітей: доньки [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] , разом з нею, матір`ю дітей, посилаючись на учинення відповідачем домашнього насилля відносно неї та дітей. В обґрунтування вимог зазначено, що від шлюбу з відповідачем, укладений 25 листопада 2006 року, вони мають трьох дітей: доньку [PERSON] , [INFO] , доньку [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] . З часом відповідач почав влаштовувати сварки з нею у присутності дітей, вчиняти психологічне та фізичне домашнє насилля відносно неї. Так, 02 січня 2023 року відповідач наніс їй тілесні ушкодження: бив кулаками по спині та голові у відсутність дітей, що у цей час гуляли на подвір`ї, що змусило її 05 січня 2023 року разом з дітьми [PERSON] та [PERSON] переїхати від відповідача за іншою адресою, звернувшись до правоохоронних органів за вказаним фактом домашнього насилля. Старша донька [PERSON] залишилась проживати разом з батьком. Наразі діти проживають разом з нею, вона одна займається їх вихованням та утриманням, відповідач не цікавиться життям дітей та участі у їх житті не приймає. Вважає, що перебування дітей з відповідачем негативно вплине на їх виховання та здоров`я і донькам буде краще проживати з нею, тому просить вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 29 вересня 2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Виконавчий комітет Саксаганської районної в місті ради, як орган опіки та піклування. Зобов`язано Виконавчий комітет Центрально-Міської районної в місті ради, як орган опіки та піклування, надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору з приводу визначення місця проживання дітей на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків. Ухвалою суду від 14 червня 2023 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Встановлено загальний порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та загальний порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Пашко Ю.Е. заявлені вимоги підтримали з підстав, викладених у тексті позовної заяви. Відповідач [PERSON] вимоги позову визнав, просив надавати дітей йому для спілкування за відсутності перешкод зі сторони позивачки у цьому. В обґрунтування відзиву на позов зазначено, що факт побиття, зазначений позивачкою у тексті позовної заяви, не знайшов свого підтвердження, що підтверджується копією постанови суду у справі № 214/559/23. Мав місце лише факт словесної перепалки між ними з позивачкою у відсутність дітей. Він любить своїх дітей і має абсолютний намір проживати разом з усіма дітьми та дружиною. Особисто не вважає допустимим розрив у сімейному проживанні його дітей, оскільки ця обставина нашкодить їх психологічному стану здоров`я. У даній ситуації позивачка переслідує не інтереси дітей, які повинні проживати разом в одній сім`ї, тому вважає за доцільне при розгляді справи заслухати думки кожної дитини стосовно предмета спору. Представник третьої особи Виконкому Саксаганської районної у місті ради звернулася до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності. Представник Виконкому Центрально-Міської районної у місті ради як органи опіки та піклування, письмових пояснень з приводу заявлених вимог до суду не подав. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов таких висновків. Як встановлено судом, сторони з 25 листопада 2006 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які наразі проживають з матір`ю. Відповідно до\~частини третьої\~статті 51\~Конституції України\~сім`я,\~дитинство,\~материнство і\~батьківство охороняються\~державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя\~статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої\~постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і треба прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі потрібно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема,\~стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої\~статті 161 СК України дає підстави для висновку, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема, особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини встановлюють, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3). Ці положення Конвенції про права дитини узгоджуються з положеннями Конституції та законів України, тому її правові норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зауважено, що законодавство України не містить правових норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Водночас під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини потрібно розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини. Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Так, відповідно до акту обстеження умов проживання, складеного 04 травня 2023 року спеціалістами Служби у справах дітей виконкому Центрально-Міської районної у мсті ради, діти [PERSON] та [PERSON] проживають разом з матір`ю у двокімнатній квартирі. Санітарно-гігієнічний стан квартири задовільний. Матеріальний стан сім`ї: дохід складається із заробітної плати [PERSON] за основним місцем роботи та виплати внутрішньо-переміщеної особи. Діти мають окремі місця для сну, для навчання, кімнати облаштовані відповідно до віку. Діти забезпечені одягом по сезону, свіжою їжею. Взаємовідносини між [PERSON] та малолітніми [PERSON] та [PERSON] теплі, взаємоввічливі. З батьком, зі слів [PERSON] та [PERSON] , вони не спілкуються, старша сестра, з їх слів, заблокувала їх у соціальних мережах та у телефоні. Усі члени сім`ї є внутрішньо переміщеними особами, що підтверджується відповідними довідками. Малолітні [PERSON] та [PERSON] виявили бажання проживати з матір`ю, до батька повертатись не хочуть. Тому враховуючи викладене та думку батька дітей, [PERSON] , зібрані комісією з питань захисту дітей виконкому районної у місті ради докази з приводу спору між сторонами щодо визначення місця проживання дітей, виконком районної у місті ради, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] , про що викладено у висновку виконкому від 22.06.2023 № 8/93-2276. Таким чином, аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для їх задоволення. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки сторонами вимоги про відшкодування витрат, понесених ними при розгляді справи, не заявлялась, вони покладаються на них.

Outcome: approved