Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-31 00:00:00

Керівник Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Рівненської міської ради звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління ДПС у Рівненській області про розірвання договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в ході здійснення представницької діяльності Рівненською окружною прокуратурою встановлено, що [PERSON] , в порушення вимог законодавства та умов договору оренди землі, не виконуються умови щодо своєчасної сплати орендної плати за користування земельною ділянкою. Встановлено, що на підставі рішення Рівненської міської ради №929 від 19.07.2007, 06.11.2007 між Рівненською міською радою та відповідачем укладено договір оренди земельної ділянки площею 10 339 кв.м. по [ADDRESS] . Згідно з умовами вказаного Договору, орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва та обслуговування виробничо-будівельної бази, яка знаходиться в [ADDRESS] , загальною площею 10 339 кв.м. В п. 5 Договору визначено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки, яка передається в оренду, становить 2 875 598,38 гривень. Відповідно до п. 9 Договору, орендна плата вноситься орендарем виключно в грошовій формі. Розмір орендної плати в рік за земельну ділянку складає 28 755,98 грн. Річна орендна плата не може бути меншою за розмір земельного податку, що встановлюється законодавством України. Рішенням Рівненського міського суду від 05.12.2013 у справі №569/17051/13-ц в п.9 вищевказаного договору внесено зміни і викладено його в наступній редакції: «Розмір орендної плати в рік за земельну ділянку становить 108 190, 98 гривень." Пунктом 10 Договору визначено, що обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності здійснюється з урахуванням їх цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством. У п. 11 Договору вказано, що орендна плата сплачується орендарем рівними частинами у два строки - до 15 серпня та 15 листопада. Пунктом 35 Договору визначено, що його дія припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом. Відповідно до п.п.288.5.1 п.288.5 ст.288 Податкового кодексу України, розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку, зокрема, для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки. При цьому, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплено у пункті 5.2 ст.5 Податкового кодексу України, до моменту внесення до такого договору відповідних змін, розмір орендної плати в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлений підпунктом 288.5.1 п. 288.5 ст.288 Податкового кодексу У країни. Тобто, відповідальною особою за нарахування позивачу орендної плати за землю є контролюючий орган. При визначенні розміру орендної плати у спірних правовідносинах податковий орган повинен керуватися положеннями ст.288 Податкового кодексу України та нарахування орендної плати здійснювати виходячи із розміру орендної плати, встановленої у договорі оренди, але при цьому річна сума платежу не може бути менше 3% нормативної грошової оцінки та не більше ніж 12% нормативної грошової оцінки. Податковим органом в період 2014-2022 років, відповідно до вищевказаної норми закону проводилось нарахування орендної плати за спірну земельну ділянку. Зокрема, податковим органом формувались відповідні податкові повідомлення-рішення: за 2014 рік на суму 74504,18 грн (ППР № 7337-15 від 02.08.2014); за 2015 рік на суму 86549,55 грн (ППР № 8545648 від 31.08.2015); за 2016 рік на суму 124025,46 грн (ППР № 2057-1305 від 05.07.2016); за 2017 рік на суму 131467,04 грн (ППР № 349-1305 від 08.04.2017); за 2018 рік на суму 131467,04 грн (ППР №169523-5002-1716 від 11.04.2018); за 2019 рік на суму 131467,04 грн (ППР № 63836-5013-1716 від 15.03.2019). Так, рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 29.03.2019 у справі № 817/569/17 задоволено позов ГУ ДФС у Рівненській області та стягнуто зі [PERSON] 285079,24 грн. боргу за 2014-2016 роки, нарахованого на підставі вищевказаних податкових повідомлень-рішень (№ 7337-15 від 02.08.2014, № 8545648 від 31.08.2015, № 2057-1305 від 05.07.2016). Так, рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 22.02.2021 у справі № 460/6743/20 задоволено позов ТУ ДПС у Рівненській області та стягнуто з [PERSON] 394401,12 грн. за 2017-2019 роки (ППР № 349-1305 від 08.04.2017, ППР №169523-5002-1716 від 11.04.2018, ППР № 63836- 5013-1716 від 15.03.2019). Зокрема, в судовому рішенні судом зазначено: «3 метою погашення податкового боргу ГУ ДФС у Рівненській області щодо [PERSON] було сформовано та надіслано першу податкову вимогу форми «Ф1» від 19.08.2009 № 1/71 на суму 17027,22 грн. та другу податкову вимогу форми «Ф2» від 29.09.2009 № 2/463 на суму 10027,22 гривні. Оскільки сума податкового боргу з орендної плати за землю після виставлення позивачем податкових вимог 2009 року не була погашеною, підстав для винесення нової податкової вимоги у позивача не виникло. З Єдиного державного реєстру судових рішень судом встановлено, що рішеннями Рівненського окружного адміністративного суду, які набрали законної сили, у справах № 2а-7546/09/1770 від 14.04.2010, №2а/1770/4508/2011 від 10.11.2011 та № 817/919/13-а від 15.04.2013 за позовами податкового органу з відповідача [PERSON] стягнуто в дохід бюджету податкову заборгованість по орендній платі за землю за податковими вимогами № 1/71 від 19.08.2009 та № 2/463 від 29.09.2009. Судом, також, встановлено, що згідно з відомостями інтегрованої картки платника за 2020 рік вбачається несплата, а за 2021 рік [PERSON] було сплачено 285079,24 грн. орендної плати за земельні ділянки. Разом з тим, станом на 01.01.2020 в інтегрованій картці платника обліковувався борг в сумі 888337,1 грн., на 01.01.2021 - 1019804,14 гривень. Відповідно до п.87.9 Податкового кодексу України, контролюючий орган при наявності у платника податків податкового боргу зобов`язаний зарахувати кошти, що сплачує позивач, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків. Таким чином, сплачені 285079,24 грн. зараховані в погашення заборгованості минулих років. Дана обставина підтверджується історією виникнення боргу, з якої вбачається, що податковий борг, який обліковується по орендній платі з фізичних осіб за відповідачем, не погашений за 2014 рік.» Вказане рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22.02.2021 у справі № 460/6743/20 набрало законної сили. Вищевказані обставини щодо визначення розміру орендної плати за землю, систематичної несплати [PERSON] вказаного платежу, зарахування 285079,24 грн. в рахунок погашення заборгованості минулих років та наявність станом на 01.01.2021 заборгованості у сумі 1019804,14 грн. встановлені судом, в силу вимог ст. 82 ЦПК України, не підлягають додатковому доказуванню. У подальшому, рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 09.06.2022 у справі № 460/1135/21 частково задоволено позов [PERSON] до ГУ ДПС у Рівненській області, визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 11.04.2018 №169523-5002-1716 та від 15.03.2019 № 63836-5013-1716 в сумі 62171,99 гривень. Зокрема, [PERSON] визначено суму податкового зобов`язання по коду платежу «18010900» за податковий період 2018 року в сумі 69295,05 грн. (ППР № 5237/18-2405-1712 від 03.10.2022) та за податковий період 2019 року в сумі 69295,05 грн (ППР № 5237/19-2405-1712). Так, рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 22.02.2021 у справі № 460/9620/20 за позовом ГУ ДПС у Рівненській області стягнуто зі [PERSON] 131 467,04 грн за 2020 рік (ППР № 48231-5005-1716 від 17.04.2020). У той же час, як вбачається з витягів з ІКП боржника, наданих ГУ ДПС у Рівненській області, [PERSON] платежі з орендної плати у 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роках не здійснювались взагалі. Протягом 2021 року орендна плата [PERSON] сплачувалась одноразово 03.02.2021 у сумі 285 079,24 гривень. Вказана сума відповідає сумі боргу, стягнутої за рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 29.03.2019 у справі № 817/569/17. Та, як вже зазначалось вище, на підставі пп.89.7 ст.87 ПК України, зарахована в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення, незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків. У подальшому, протягом 2022 року жодних платежів [PERSON] не здійснено, хоча, як визначено п.11 Договору оренди від 29.11.2007, орендна плата сплачується Орендарем рівними частинами у два строки - до 15 серпня та 15 листопада. Згідно з листом Головного управління ДПС у Рівненській області від 07.10.2022 № 10070/6/17-00-13-01-10, за [PERSON] обліковується податковий борг по коду платежу «18010900» «орендна плата з фізичних осіб» в розмірі 1 165 300,74 гривні. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 20.12.2022 по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 13 січня 2023 року представником Рівненської міської ради подано пояснення щодо позову у яких вказала, що відповідачем, всупереч умовам договору оренди землі та приписам ст.96 Земельного кодексу України, без належних на те підстав, не сплачувалась орендна плата за користування земельною ділянкою, та ця несплата носить систематичний характер, що свідчить про порушення істотних умов договору. Систематична повна або часткова несплата орендних платежів за земельну ділянку порушує права орендодавця на своєчасне та в повному обсязі отримання орендної плати та є безумовною підставою для розірвання договорів оренди землі. Підтримує позовні вимоги повністю, просить суд їх задовольнити. 24 січня 2023 року представницею третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головного управління ДПС у Рівненській області подано пояснення по справі, в яких вона вказала, що згідно з ст.67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Однак, всупереч вказаних вимог Конституції України та Податкового кодексу України відповідачем податковий борг в сумі 1 579 376, 2 грн. не сплачений. 27 березня 2023 року представник відповідача - адвокат Крутень І.В. подав відзив на позовну заяву, у якому він вказав, що в розрахунку ГУ ДПС у Рівненській області вказано, що за його довірителем станом на 16.01.2023 рік є заборгованість в сумі - 1 579 376, 20 грн. за період з 2014-2023 років з яким сторона відповідача абсолютно не згідна, вважає його таким, що не відповідає реальним обставинам, з наступних підстав, а саме: - розрахунок від 16.01.2023 включає суми нарахування податку на землю за 2014 рік на суму 74504,18 грн. (ППР №7317-15 від 02.08.2014), за 2015 рік на суму 86549,55 грн. (ППР №8545648 від 31.08.2015), за 2016 рік на суму 124025,46 грн. (ППР №2057-1305 від 05.07.2016), які в свою чергу були сплачені відповідачем; - розрахунок від 16.01.2023 включає суми нарахування податку на землю за 2018 рік на суму 131467,04 грн. (ППР №169523-5002-1716 від 11.04.2018) та за 2019 рік на суму 131467,04 грн. (ППР №63836-5013-1716 від 15.03.2019 - де згідно з рішенням Рівненського окружного адміністративного суду №460/1135/21 від 09.06.2022 ППР №169523- 5002-1716 від 11.04.2018 та ППР №63836-5013-1716 від 15.03.2019 були скасовані. Просить відмовити у задоволенні позовної заяви повністю. 03 квітня 2023 року представником позивача подано відповідь на відзив, у якому він вказав, що підставою позову є систематична несплата [PERSON] орендної плати за землю. Встановлено, що на підставі рішення Рівненської міської ради №929 від 19.07.2007, 06.11.2007 між Рівненською міською радою та [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки площею 10 339 кв.м. по [ADDRESS] . В той же час, необхідно зазначити, що [PERSON] орендна плата не сплачується взагалі, окрім суми в 285 079,24 грн. відповідно до рішення суду №817/569/17. Просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 10 квітня 2023 року представник відповідача - адвокат Крутень І.В. подав заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в якому вказав, що сторона відповідача заперечує той факт, що ним систематично не здійснюється орендна плата, оскільки [PERSON] було сплачено орендну плату в 2021 році. Просить відмовити у задоволенні позовної заяви повністю. У судове засідання представники позивача та відповідача, представник третьої особи не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання учасники справи були повідомлені належним чином. Прокурор 01.08.2023 подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник Рівненської міської ради 01.08.2023 подала до суду клопотання, в якому позовні вимоги просила задовольнити у повному обсязі. 01.08.2023 від представників відповідача надійшли клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв`язку з перебуванням у відрядженні та зайнятістю в іншому судовому засіданні. Розглядаючи клопотання представників відповідача про відкладення розгляду справи суд не вбачає підстав для їх задоволення з огляду на таке. Відповідно до положень частин 1-2 статті 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховним Судом 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16. Окрім того, суд зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом упродовж розумного строку справи, в якій вона є стороною. Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України"). Приймаючи до уваги обмеження строків розгляду справи, які встановлені процесуальним законом, ненадання доказів поважності неявки, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній документами, оскільки зібрані матеріали справи містять всі необхідні докази для вирішення спору. Крім того, явка учасників справи у судове засідання не визнавалася судом обов`язковою. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив таке. Згідно рішення Рівненської міської ради №929 від 19.07.2007, 06.11.2007 між Рівненською міською радою та відповідачем укладено договір оренди земельної ділянки площею 10 339 кв.м. по [ADDRESS] . 29.11.2007 вказаний договір зареєстрований у Рівненській регіональній філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис №040758300268. Відповідно до акту приймання-передачі земельної ділянки в оренду від 06.11.2007 Рівненська міська рада передає [PERSON] земельну ділянку площею 10 339 м.кв. по [ADDRESS] на підставі договору оренди. Згідно умов вказаного Договору, орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва та обслуговування виробничо-будівельної бази, яка знаходиться в [ADDRESS] , загальною площею 10339 кв.м. (пункти 1, 2 Договору). В п. 5 Договору визначено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки, яка передається в оренду, становить 2 875 598,38 гривень. Відповідно до п. 9 Договору, орендна плата вноситься орендарем виключно в грошовій формі. Розмір орендної плати в рік за земельну ділянку складає 28 755,98 грн. Річна орендна плата не може бути меншою за розмір земельного податку, що встановлюється законодавством України. Рішенням Рівненського міського суду від 05.12.2013 у справі №569/17051/13-ц в п.9 вищевказаного договору внесено зміни і викладено його в наступній редакції: "Розмір орендної плати в рік за земельну ділянку становить 108 190, 98 гривень." Пунктом 10 Договору визначено, що обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності здійснюється з урахуванням їх цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством. У п. 11 Договору вказано, що орендна плата сплачується Орендарем рівними частинами у два строки - до 15 серпня та 15 листопада. Відповідно до п.п.288.5.1 п.288.5 ст.288 Податкового кодексу України, розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку, зокрема, для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки. При цьому, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплено у пункті 5.2 ст.5 Податкового кодексу України, до моменту внесення до такого договору відповідних змін, розмір орендної плати в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлений підпунктом 288.5.1 п. 288.5 ст.288 Податкового кодексу України. Вказане узгоджується з позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 21.09.2022 у справі №200/5007/20-а, від 11.11.2021 у справі №280/2804/19, від 24.03.2022 у справі № 440/3063/19, від 29.08.2019 у справі №805/3967/19. Також необхідно вказати, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 29.03.2019 у справі № 817/569/17 задоволено позов ГУ ДФС у Рівненській області та стягнуто зі [PERSON] 285079,24 грн. боргу за 2014-2016 роки, нарахованого на підставі податкових повідомлень-рішень № 7337-15 від 02.08.2014, № 8545648 від 31.08.2015, № 2057-1305 від 05.07.2016. Відповідачем згідно рішення суду у справі №817/569/17 було сплачено борг в сумі 285079,24 грн. Вказана оплата боргу була проведена 03.02.2021. Протягом 2022 року жодних платежів [PERSON] не здійснено. Водночас, як визначено п. 11 Договору оренди від 29.11.2007, орендна плата сплачується орендарем рівними частинами у два строки - до 15 серпня та 15 листопада. Будь-яких доказів, що орендна плата [PERSON] протягом вказаного періоду здійснювалася відповідачем суду не надано. Доводи відповідача про те, що орендна плата ним не здійснюється з підстав невірного нарахування органами ДПС у Рівненській області, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до п. 9 Договору, орендна плата вноситься орендарем виключно в грошовій формі. Розмір орендної плати в рік за земельну ділянку складає 28 755,98 грн. Річна орендна плата не може бути меншою за розмір земельного податку, що встановлюється законодавством України. Рішенням Рівненського міського суду від 05.12.2013 у справі №569/17051/13-ц в п. 9 вищевказаного договору внесено зміни і викладено його в наступній редакції: «Розмір орендної плати в рік за земельну ділянку становить 108 190, 98 гривень». Стосовно тверджень відповідача, що податкові повідомлення- рішення (далі - ППР) за 2018 та 2019 роки скасовані відповідно до рішення Рівненського окружного суду №460/113/21 від 09.06.2022 необхідно зазначити, що скасування ППР не звільняє відповідача від сплати орендної плати за землю відповідно до умов договору. Щодо заперечень відповідача про зарахування сплаченої суми в розмірі 285079,24 грн в рахунок боргу до 2014 року суд зазначає, що ст. 87.9 Податкового кодексу України, передбачено, що, у разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов`язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків. Судом також враховується, що відповідачем не сплачено борг, який визначений рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 22.02.2021 у справі №460/9620/20 за позовом ГУ ДПС у Рівненській області, відповідно до якого стягнуто з відповідача 131 467,04 грн за 2020 рік (ППР № 48231-5005-1716 від 17.04.2020), рішення суду набрало законної сили 21.12.2021. Згідно ст. 287 Податкового кодексу України, власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою. Нарахування фізичним особам сум плати за землю проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки, у тому числі право на яку фізична особа має як власник земельної частки (паю), які надсилають платнику податку у порядку, визначеному ст. 42 цього Кодексу, до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному ст. 58 цього Кодексу, разом із детальним розрахунком суми податку, який, зокрема, але не виключно, має містити кадастровий номер та площу земельної ділянки, розмір ставки податку та розмір пільги зі сплати податку (ст. 286.5. Податкового кодексу України). Платники плати за землю мають право письмово або в електронній формі засобами електронного зв`язку (з дотриманням вимог, визначених п. 42.4 ст.42 цього Кодексу) звернутися до контролюючого органу за своїм місцем реєстрації у контролюючих органах або за місцем знаходження земельних ділянок, у тому числі право на яку фізична особа має як власник земельної частки (паю для проведення звірки даних щодо: розміру площ та кількості земельних ділянок, земельних часток (паїв), що перебувають у власності та/або і користуванні платника податку; права на користування пільгою зі сплати ( податку з урахуванням положень пунктів 281.4 і 281.5 цієї статті; розміру ставки земельного податку; нарахованої суми плати за землю. У разі виявлення розбіжностей між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником плати за землю на підставі оригіналів відповідних документів або належним чином засвідчених копій таких документів, зокрема документів на право власності, користування пільгою, а також у разі зміни розміру ставки плати за землю контролюючий орган, до якого звернувся платник плати за землю, проводить протягом десяти робочих днів перерахунок суми податку і надсилає (вручає) йому нове податкове повідомлення-рішення разом з детальним розрахунком суми податку. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним). Доказів того, що відповідач звертався до органів ДПС, в тому числі щодо нарахованої суми плати за землю останнім суду не подано. За приписами ст. 93 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Статтею 206 Земельного кодексу України передбачено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. Відповідно до ст. ст. 1, 15 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Згідно із ст. 96 Земельного кодексу України, землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату. Підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Статтею 16 Податкового кодексу України передбачено, що платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори у строки та в розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи. У відповідності до вимог п.4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оренду землі», а також п.31 Договору орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. Частиною 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду у разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України. Відповідно до п. «д» ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати. Всупереч вимогам ст. 21 Закону України «Про оренду землі», вимог Податкового кодексу України, п.п. 9, 11 Договору від 06.11.2007 [PERSON] систематично протягом дії договору орендна плата не сплачується. Верховний Суд у постанові від 10.08.2022 у справі 426/6529/20 вказав, що підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору. Такі ж правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019 у справі №183/262/17, постановах Верховного Суду від 24.11.2021 у справі № 922/367/21, від 23.03.2021 у справі № 922/2754/19, від 07.10.2020 у справі № 313/780/19, від 14.06.2022 у справі № 923/614/21, від 31.07.2020 у справі №479/1073/18. Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для припинення права користування земельною ділянкою та повернення землі власнику. Стосовно підстав звернення прокурора за захистом інтересів держави слід зазначити таке. За приписами ч. 3 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача. Відповідно до п. З ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Європейський Суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф. В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, п. 27). Водночас існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява N42454/02, п.35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): «Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави». ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін. У Рекомендаціях Парламентської Ради Європи від 27.05.2003 №1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи. З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено. Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. З ч.2 ст. 129 Конституції України). Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру». Відповідно до ч. 3 ст. 23 цього Закону, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч.4 цієї статті. Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави». Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 08.04.1999 № З-рп/99 наголосив, що «інтереси держави» можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. В п. 3 зазначеного рішення Суд в загальному, не пов`язуючи вказане поняття з конкретними нормами, які підлягали тлумаченню, вказує, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необгрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи N 806/1000/17). В контексті правовідносин у ційсправі, інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також захист прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи (п.7.23 постанови КГС Верховного суду від 08.02.2019 справа №915/20/18). Суд зазначає, що надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необгрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи № 806/10). Таким чином, наведені вище норми законів та Рішення Конституційного Суду України, надають прокуророві право звертатися до суду з позовами про захист інтересів держави, обґрунтовуючи при цьому, в чому саме полягає таке порушення. Таку саму позицію висловив Верховний Суд у постанові від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15. Як закріплено у ст. ст. 13, 14 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Суспільство, Український народ як сукупність окремих суб`єктів, індивідів, людей, також має, з огляду на ст. ст. 1,3, 6-8, 13, 14, 41 Конституції України, право правомірно очікувати захисту суспільних інтересів у вигляді адекватної реакції держави на випадки порушення законності при вирішені земельних питань, а також розраховувати на те, що держава вживатиме усіх можливих законних засобів і способів для відновлення становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю. Отже правовідносини, що стосуються земель територіальної громади, становлять суспільний інтерес, а їх безоплатне використання такому інтересу не відповідає. Статтею 80 ЗК України, суб`єктами права власності на землю, зокрема, є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Відповідно до ст. 145 Конституції України, права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку. Згідно з положеннями ч.І ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Підпунктом 1 п. «б» ч. 1 ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів. Відповідно до приписів ч. 5 ст. 16, ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Статтею 143 Конституції України передбачено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Згідно із ч. 3, 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», матеріальною основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Частиною 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, не житлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Враховуючи викладене та відповідно до вимог п. 2 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Рівненська міська рада є органом місцевого самоврядування, що представляє інтереси Рівненської міської територіальної громади, у межах повноважень, визначених Конституцією України та законами України. Платежі за землю надходять до бюджетів міських, селищних, сільських рад, на території яких знаходяться земельні ділянки. Кошти від плати за землю використовуються на цілі, що визначаються законодавством України. Водночас, ненадходження до бюджету плати за оренду землі створює перешкоди по утворенню та використанню фінансових ресурсів, необхідних для забезпечення функцій та повноважень державного самоврядування, чим суттєво порушує інтереси держави. В свою чергу, відповідач не вносячи орендної плати, створює перешкоди субєкту владних повноважень для реалізації програми соціально- економічного розвитку громади, оскільки плата за землю є одним з основних джерел доходу до місцевого бюджету. 09.08.2023 Рівненською окружною прокуратурою скеровано лист Рівненській міській раді за №50-4647вих-22 з приводу вищевказаного порушення її прав та наявності підстав для їх захисту. Листом від 02.09.2022 за №05-1730 Рівненською міською радою проінформовано окружну прокуратуру, що заходи самоврядного контролю по вказаній земельній ділянці не проводились. При цьому, будь-яких дій, у тому числі щодо подання позовної заяви до суду Рівненською міською радою вжито не було. Суд також звертає увагу, що факт не звернення до суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави у цій сфері та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18. Крім того, у постанові Верховного Суду України від 26.02.2019 у справі №905/803/18 вказано, що «нездійснення захисту» має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. Таким чином, єдиним ефективним засобом захисту інтересів держави є представництво прокурором її інтересів держави в суді шляхом подання відповідного позову. Прокурором в порядку ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» листом від 09.11.2022 було повідомлено Рівненську міську раду про намір прокурора звернутися до суду з позовом про розірвання договору оренди землі від 06.11.2007 та повернення земельної ділянки. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок зібраних у справі доказів у їх сукупності суд вважає, що позовні вимоги Керівника Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Рівненської міської ради до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління ДПС у Рівненській області про розірвання договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки знайшли своє підтвердження під час судового розгляду та доведені належними та допустимими доказами.

Outcome: approved