Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-31 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] ( [ADDRESS] ) звернулися до суду з позовною заявою до Черкаської міської ради (м. Черкаси, вул. Б.Вишневецького, 36 код ЄДРПОУ 25212542), треті особи на стороні позивача [PERSON] , служба у справах дітей Черкаської міської ради про визнання права власності на житло за набувальною давністю. Свої вимоги обґрунтовує тим, що у зв`язку з переведенням її чоловіка [PERSON] на місце військової служби з міста Кривий Ріг до міста Черкаси із серпня 2003 року вона, син [PERSON] , а після народження у лютому 2009 року і другого сина [PERSON] , вони проживають у квартирі [ADDRESS] . Вселення до квартири з одночасним відкриттям на її ім`я особового рахунку для здійснення оплати за комунальні послуги, було здійснено на підставі розпорядження адміністрації КП «Виробниче житлове ремонтно - експлуатаційне управління № 6», яке згідно рішення Черкаської міської ради № 3-531 від 26.06.2003 року було балансоутримувачем будинку [ADDRESS] . Здійснюючи оплату за користування спірною квартирою та отриманих комунальних послуг, вона була впевнена, що заселення відбулося без порушення чинного законодавства. Для вирішення питання її реєстрації за фактичним місцем проживання її сім`ї, Черкаське зональне відділення військової служби правопорядку листом від 05.12.2006 року звернулося до Соснівської районної ради м. Черкаси, до комунальної власності, якої рішенням господарського суду Черкаської області № 09/1115 від 03.04.2001 року було передано КП ВЖ РЕУ-6 з житловими та майновими комплексами, про надання [PERSON] та членам його сім`ї постійної реєстрації у спірній квартирі. Виконавчий комітет Соснівської районної ради м. Черкаси листом від 02.01.2007 року повідомило, що 22.12.2006 надало відповідне клопотання № 1140/01-15 до Комунального підприємства ВЖ РЕУ-6, але внаслідок подання позовної заяви про виселення її сім`ї, підняте питання остаточно буде вирішуватися згідно вимог чинного законодавства поступово. КП ВЖ РЕУ-6 було відмовлено рішенням суду про виселення сім`ї з квартири та встановлено, що вселення в спірну квартиру відбулося не самоправно, але не в установленому законом порядку - без ордера ( рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22.12.2010 року справа № 2-2002/10), питання щодо реєстрації місця проживання за її фактичною адресою не було вирішено. Таким чином, вона та її сини мають реєстрацію військової частини в [ADDRESS] , хоч фактично проживають у спірній квартирі. Соснівська районна рада м. Черкаси перебуває в процесі припинення з 14.09.2011 року. Після розлучення із чоловіком [PERSON] , він виїхав на постійне місце проживання за іншою адресою, а вона та її сини продовжували проживати в квартирі та сплачувати всі комунальні послуги, робить поточні ремонти, продовжують відкрито та безперервно володіти нерухомим майном протягом більше 10 років. 27.12.2016 року вона звернулася до Управління соціального захисту населення Соснівського району щодо призначення їй субсидії, проте їй було відмовлено. На даний час вона проходить службу у Збройних Силах України. Квартира є єдиним житлом для неї та її синів. Іншого житла вони не мають, право власності на квартиру [ADDRESS] на праві власності нікому не належить. Вона не може скористатися правом приватизації квартири із-за відсутності ордера на вселення в квартиру. Вважають, що вони набули право на спірну квартиру, а тому просить визнати за ними право власності по 14/100 частин кожному на квартиру за набувальною давністю. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 17.01.2023 року провадження у справі відкрито, та призначено в порядку загального провадження. Відповідач Черкаська міська рада направила до суду пояснення по даній цивільній справі в якому зазначає, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Проте, до позивачки зверталося ВЖ РЕУ-6 з позовом про виселення зі спірної квартири з підстав самоправного заселення. Крім того, позивач [PERSON] зареєстрована з 21.11.2007 року за іншою адресою [ADDRESS] . Володіння є безперервним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності. Із поданих документів позивачів, такого факту не встановлено. Просили в позові позивачу відмовити. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 21.06.2023 закрито підготовче засідання по справі та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивачів адвокат Кириченко М.О. позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача Черкаської міської ради Птуха В.І. позовні вимоги не визнала та просила відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у поясненні. Треті особи в судове засідання не з`явилися, хоч належним чином повідомлені про час та місце слухання справи. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Згідно до ч. 1 ст. 16, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.ст. 321,328 ЦК України право власності є непорушним та набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за субєктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. В судовому засіданні встановлено, що із серпня 2003 року позивачка, її чоловік [PERSON] , син [PERSON] , у зв`язку з переведенням чоловіка позивачки на місце військової служби з міста Кривий Ріг до міста Черкаси стали проживати у квартирі [ADDRESS] . З 2009 року в даній квартирі проживає, після свого народження, і молодший син позивачки [PERSON] . Вселення до квартири було здійснено на підставі розпорядження адміністрації КП «Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне управління № 6», яке згідно рішення Черкаської міської ради № 3-531 від 26.06.2003 року, було балансоутримувачем будинку [ADDRESS] . Позивач зазначає, що з моменту заселення вона здійснювала оплату за користування квартирою та отриманих комунальних послуг, та була впевнена, що заселення відбулося без порушення чинного законодавства. На сьогоднішній день, зазначає позивач, вона добросовісно, відкрито та безперервно володіє даною квартирою, доглядає за нею та утримує її, постійно робить поточні та капітальні ремонти. Відповідно ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК) (п. 9 Постанови). Відповідно до правового висновку Великої палати ВС у постанові від 14.05.2019 у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18), набуття особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх умов, визначених ч. 1 ст. 344 ЦК України у сукупності. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отриманім ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, у тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. За змістом ч. 1 ст.344 ЦК України, позивач має довести, окрім відкритості, безперервності і давності володіння нерухомим майном, щодо якого у нього відсутні підстави для володіння і набуття права власності, ще і інші обставини, які мають суттєве значення для справи, зокрема, добросовісність володіння. Ознака добросовісності присутня у тому випадку, коли володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Цей висновок Верховний Суд зробив у Постанові від 27.09.2018р., по справі № 571/1099/16-ц та Постанові від 31.10.2018р., по справі № 683/2047/16-ц. Отже, для застосування набувальної давності добросовісний набувач має довести, що майно, яким він заволодів, є чужим, тобто належить іншій особі, а у самого добросовісного набувача на момент заволодіння майном були відсутні передбачені законом підстави для набуття власності на нього і він не знав і не міг знати про це. До того ж, таке заволодіння має бути правомірним. Застосування до набувальної давності презумпції добросовісності не відповідає буквальному змісту ст. 344 ЦК, оскільки в силу ч. 5 ст. 12 ЦК презумпція добросовісності діє тоді, коли законом встановлені правові наслідки недобросовісного здійснення особою свого права (частини 1, 3 ст. 388 ЦК), тоді як ст. 344 ЦК вказує на правомірні дії щодо добросовісного заволодіння чужим майном. Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень частини першої статті 344 ЦК України. До цього висновку дійшов Верховний Суд України в Постанові від 27.09.2018р., по справі № 571/1099/16-ц. Зазначене тлумачення норм права щодо інституту набувальної давності є усталеним у судовій практиці. У постанові від 19.09.2018р., по справі № 296/6949/17 Верховний Суд звернув увагу, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Судом встановлено, що ремонтно-експлуатаційне управління № 6, виконавчого комітету Черкаської міської ради зверталося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 13.09.2007 року в позові позивачу було відмовлено. Дане рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 15.01.2008 року. Також судом встановлено, що виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне управління № 6 повторно зверталося до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 22.12.2010 року позов позивача залишений без задоволення. Отже, посилання позивачів на добросовісність володіння спірною квартирою є недоведеним. Позов про визнання права власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Враховуючи, що позивачі не набули права власності на спірне житлове приміщення, натомість набули право користування спірною квартирою і це право ніким на даний момент не оспорювалось, та приймаючи до уваги те, що сам по собі факт користування позивачами цим майном не є підставою для виникнення у них права власності за набувальною давністю, суд вважає, що у позивачів немає підстав для набуття права власності на вказане майно відповідно до статті 344 ЦК України. З урахуванням викладеного, після детального з`ясування обставин справи та аналізу законодавчих норм, суд вважає, що позовні вимоги позивачів не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні, а тому не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed