Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-07 00:00:00

04 серпня 2023 року адвокат Кравець І.В., який діє в інтересах заявника [PERSON] , звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва із заявою про встановлення факту смерті, громадянина України - [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] в місті Горлівка, Донецької області у віці 78 років. В обґрунтування заяви про встановлення факту смерті адвокатом зазначено, що на підставі того, що [PERSON] , яка є дочкою померлого [PERSON] (який був зареєстрований за адресою: Миколаївська область, Снігурівський район, село Поляна, але понад півтора року проживав за адресою: [ADDRESS] ), яка має в наявності фотографії могили батька у м. Горлівка, Донецької області, свідоцтво про смерть (видане на окупованій території), довідку про отримання допомоги на поховання (видану на окупованій території ), довідку про причини смерті (видану на окупованій території), квитанцію про заховання (видану на окупованій території), звернувся до Миколаївського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) для реєстрації смерті [PERSON] . Проте листом №28/23/12-12 від 01.08.2023 року було відмовлено в реєстрації смерті [PERSON] з причин відсутності підстав для державної реєстрації смерті та видачі свідоцтва про смерть українського зразка відповідно до законодавства України Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.08.2023 року визначено головуючого по справі суддю Шолох Л.М. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 04.08.2023 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду на 07.08. 2023 року на 16 год. 20 хв. Заявник та представник заінтересованої особи до суду не з`явилися з невідомих суду причин. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з таких підстав. [PERSON] народилася [INFO] , в селищі Трудолюбівка, Снігурівського району, Миколаївської області, її батьками є: батько - [PERSON] , мати [PERSON] , згідно з копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 25.03.1983 року. Згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , яке перебуває в матеріалах справи, 20.11.2004 року [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , укладено шлюб. Прізвище дружини після одруження змінено на [PERSON] . Отже, із наведеного слідує, що [PERSON] є батьком заявниці. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , (викладеного російською мовою) виданого Міським відділом Горловського міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки - [PERSON] , [INFO] , (місце народження Івано-Франківська область, Надворнянський район, село Пасечі), помер [INFO] в Російській федерації, Донецькій Народній Республіки, місце Горловка, Центрально-Міській район. Як свідчить довідка про причину смерті №187 (викладена російською мовою), [PERSON] помер у віці 78 років, дата смерті [INFO] , причина смерті гострий трансмуральний інфаркт міокарда інших уточнених локалізацій, копія якого наявна в матеріалах справи. Відповідно до довідки для отримання допомоги на поховання (викладеної російською мовою) в Міському відділі запису актів цивільного стану Горловського міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки 05 квітня 2023 року зареєстрована смерть, про що складено запис акту №440, ПІБ померлого - [PERSON] , дата народження померлого - [INFO] , дата смерті - [INFO] , місце смерті - Російська Федерація, Донецька Народна Республіка, м. Горловка, Центрально-міській район. Відповідно до копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] виданого Снігурівським РВ УМВС України в Миколаївській області 29.05.2002 року, яка наявна в матеріалах справи, [PERSON] , [INFO] , народився в селі Пасечі Надворнянського району Івано-Франківської області, був зареєстрований за адресою: с. Поляна з 05.10.1990 року. [PERSON] за життя мав ідентифікаційний номер № [NUMBER] . Згідно свідоцтва про загальнообов`язкове державне соціальне страхування № [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , уродженця Україна, Івано-Франківська, Надворнянський, с. Пасечі, виданого 23.08.2012 року Пенсійним фондом України, став пенсіонером за віком. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 8 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи, зокрема, про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян відповідно до Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2007 №1064. Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до п. п. 13, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Окрім того, відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі викладеного, суд вважає надані заявником документи, як доказ смерті особи за можливе прийняти, не дивлячись на те, що установа, яка видала ці документи, знаходиться на території, яка тимчасово не контролюється органами державної влади України. Також суд вважає на необхідне роз`яснити, що згідно ч. 2 ст. 319 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Приймаючи до уваги викладені заявником обставини та підтвердження їх, з метою захисту прав особи, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України підлягає негайному виконанню. Судові витрати у справі відсутні.

Outcome: approved