Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення орендної плати. В обґрунтування позову зазначив, що 01 жовтня 2018 року між позивачем та фізичною особою - підприємцем [PERSON] (надалі - Орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення за №1 (надалі - Договір оренди). Згідно п. 1.1. Договору оренди, Орендодавець [PERSON] зобов`язується передати за плату Орендарю в строкове платне користування, а Орендар зобов`язується прийняти в строкове користування нежитлове приміщення, назване в п. 1.3.Договору (надалі - Об`єкт оренди), і зобов`язується сплачувати Орендодавцю орендну плату. Пунктом 1.3. Договору оренди, визначено, що об`єктом оренди є нежитлове приміщення, за адресою: [ADDRESS] , площею: 15 кв.м. Відповідно до п. 3.1. Договору оренди, загальна сума місячної орендної плати становить еквівалент 170 грн. кв.м. середнього курсу комерційних банків в Україні на день платежу. Якщо в сторін виникає спір, щодо розміру місячної орендної плати, тоді Орендар в будь-якому разі повинен сплатити орендну плату, яка становить еквівалент 170 грн. кв.м. Пунктом 3.4. Договору оренди встановлено, що орендна плата починає нараховуватись з дня передачі об`єкта оренди Орендарю. Строк оренди становить 12 місяців і закінчується 31 жовтня 2019 року включно (пункт 2.1. Договору оренди). Якщо жодна Сторона в строк не менше як за 30 днів до закінчення строку оренди не заявить про намір припинити цей Договір, то строк оренди автоматично пролонгується на 1 (один) рік (пункт 2.2. Договору оренди). Слід зазначити, що оскільки жодна Сторона не заявляла про намір припинити Договір оренди, то він був пролонгований до 31 жовтня 2020 року. 01 жовтня 2018 року між позивачем та фізичною особою - підприємцем [PERSON] складено Акт приймання-передачі орендованого нежитлового приміщення. Однак, всупереч положенням Договору оренди, Орендар не сплатив Орендодавцю орендну плату, внаслідок чого в нього виникла заборгованість за період з 01 жовтня 2018 року по 31 жовтня 2020 року в розмірі 63 750 гривень 00 копійок. Крім, того відповідно до пункту 6.1. Договору оренди, об`єкт оренди має бути передано Орендодавцю в тому ж стані, в якому він був переданий в оренду, з урахуванням нормального зносу. Однак, всупереч вимогам ст. 795 ЦК України, Орендодавець не повернув Орендарю Об`єкт оренди та 25 серпня 2021 року на підставі власного рішення припинив державну реєстрацію фізичної особи - підприємця про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань внесено запис за №2001190060001037039. Внаслідок чого відповідачу було нараховано неустойку у розмірі подвійної орендної плати за прострочення повернення Об`єкта оренди в період з 01 листопада 2020 року по 31 липня 2021 року (включно) в розмірі 45 900 гривень 00 копійок. Враховуючи наведене просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 63 750 гривень 00 копійок - нарахованої орендної плати за період з 01 листопада 2020 року по 31 липня 2021 року (включно); 45 900 гривень 00 копійок - нарахованої неустойки за період з 01 листопада 2020 року по 31 липня 2021 року (включно). 09.11.2021 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтовує тим, що у своїй позовній заяві Позивач зазначає, що 01 жовтня 2018 року між ним, як Орендодавцем та ФОП [PERSON] , (Орендар) було укладено Договір оренди нежитлового приміщення №1, у відповідності до умов якого, позивач, так би мовити передав в оренду відповідачу нежитлове приміщення площею 15 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , строком на 12 місяців. Орендна плата обчислювалась з розрахунку 170 грн. за 1 кв.м. Також позивач посилається на те, що на момент подачі позову у відповідача перед ним існує заборгованість у розмірі 63 750.00грн. за період з 01.10.2018р. по 31.10.2020р. Також, позивачем, на підставі ст. 785 ЦК України було нараховано неустойку в розмірі подвійної орендної плати за прострочення повернення об`єкту оренди за період з 01.11.2020р.по 31.07.2021 р. в сумі 45 900,00грн. Проте, відповідач [PERSON] не погоджується із доводами наведеними в позовній заяві. Представником відповідача зазначається, що [PERSON] , до моменту укладення Договору оренди та її реєстрації як фізичної особи - підприємця, перебувала у трудових відносинах з позивачем. Літом 2018 р., позивач запропонував [PERSON] зареєструватись як фізична особа-підприємець, тай нібито орендувати в нього приміщення для здійснення господарської діяльності (яка насправді відповідачкою не велась), пояснивши це тим, що такі дії необхідно вчинити щоб менше сплачувати податки (відрахування до бюджету значно менші за податкові платежі ФОП, який перебуває на спрощеній системі оподаткування), та щоб не виникало питань у Управління Держпраці. Разом з Відповідачкою працювали і були зареєстровані як фізичні особи-підприємці, та нібито орендували те саме приміщення що і [PERSON] ( [ADDRESS] ) з тією ж метою (мінімізація податкових платежів) і інші особи, а саме: [PERSON] [PERSON] , [PERSON] . Договори оренди одного і того ж самого приміщення були укладені з метою приховання перебування вищезазначених осіб у трудових відносинах з [PERSON] та спрямовані на мінімізацію податкових платежів. Бухгалтерський облік та усю первинну документацію формувала та вела [PERSON] , до обов`язків якої входило зокрема і подання податкової звітності шляхом підписання ЕЦП, відкриття рахунків, та здійснення різних фінансових операцій. [PERSON] , разом з іншими особами, займались тільки реалізацією товару з магазину, тобто фактично виконували функції продавців, що свідчить про те, що відповідачка не користувалась спірним приміщенням. Про факт удаваності правочину свідчить та обставина, що нібито передане в оренду майно індивідуально не визначене, відсутня його конфігурація. В порушення п. 9.4. Договору до нього не додано документів (Технічного плану приміщення та Витягу з реєстру речових прав), які б дали можливість ідентифікувати орендоване приміщення, оскільки у Договорі оренди зазначено, що відповідачка нібито орендує приміщення площею 15 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , в той час, як у реєстрі речових прав на нерухоме майно зазначено, що за вказаною адресою знаходиться крамниця промтоварів площею 66 кв. м. Крім того, позивач не пред`являв претензій по оплаті орендних платежів за весь період дії договору (2 роки), адже за словами [PERSON] , відповідачка взагалі не сплатила жодної копійки за нібито орендоване приміщення, та чому позивач не вчиняв дії по розірванню даного договору. Враховуючи вищевикладене зазначають, що позовні вимоги щодо стягнення орендної плати за Договором оренди та неустойки є такими, що грунтуються на довільному та помилковому тлумаченні положень договору оренди позивачем, та задоволенню не підлягають. Належних та допустимих доказів, що підтверджують використання орендованих приміщень відповідачем не надано. Враховуючи наведене просить суд відмовити у задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення орендної плати. Позивач та його представник в судовому засіданні вимоги позову підтримали, та просили його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просив суд відмовити у позові. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить крамниця промтоварів за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 134466526101, що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с. 49-53). Згідно технічного паспорту крамниця промтоварів за адресою: [ADDRESS] складається з 2 торгових залів. 24.09.2018 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено відомості про реєстрацію [PERSON] фізичною особою підприємцем, 2 групи (а.с.11-13). 01.10.2018 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено Договір оренди №1 нежитлового приміщення (а.с.7-9). Згідно п.1.1. Договору оренди №1 від 01.10.2018 року вбачається, що у порядку та на умовах, визначених цим Договором, орендодавець зобов`язується передати за плату Орендарю в строкове користування, а Орендар зобов`язується прийняти в строкове користування нежитлове приміщення, назване в п.1.3. Договору (далі - Об`єкт оренди) і зобов`язується сплачувати Орендодавцю орендну плату. Пунктом 1.3 Договору оренди №1 від 01.10.2018 року передбачено, що об`єктом оренди є нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , площею 15 кв.м. Строк оренди становить 12 місяців і закінчується 31.10.2019 року включно. Якщо жодна сторона в строк не менше як 30 днів до закінчення строку оренди не заявить про намір припинити цей договір, то строк оренди автоматично пролонгується на 1 рік (п.2.1,2.2 Договору оренди №1 від 01.10.2018 року). Відповідно до п.3.1 Договору оренди №1 від 01.10.2018 року загальна сума місячної орендної плати становить еквівалент середнього курсу комерційних банків в Україні на день платежу - 170 грн. кв.м. Якщо в сторін виникає спір, щодо розміру місячної орендної плати, тоді Орендар в будь-якому разі повинен сплатити орендну плату, яка становить еквівалент 170 грн. кв.м. Згідно п.3.4. Договору оренди №1 від 01.10.2018 року встановлено, що орендна плата починає нараховуватись з дня передачі об`єкта оренди Орендарю (а.с.7-9). З копії акту приймання - передачі орендованого нежитлового приміщення від 01.10.2018 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] склали цей акт про те, що на виконання умов Договору оренди №1 нежитлового приміщення від 01.10.2018 року, нежитлове приміщення загальною площею 15 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] орендодавець передав, а Орендар прийняв в тимчасове користування у відповідності з умовами Договору (а.с.10). [PERSON] звернулась до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про визнання договору оренди нежитлового приміщення від 01.10.2018 року удаваним. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29.09.2022 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору оренди удаваним відмовлено (а.с.73-74). Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 07.02.2023 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 вересня 2022 року змінено, мотивувальну частину викладено в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с.75-79). За загальним правилом ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. За змістом п. 1 ч. 2 зазначеної статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Разом з тим, згідно з ч. 3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією зі сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Суд враховує, що матеріали справи не містять відомостей про те, що договір, укладений між сторонами, у встановленому законом порядку визнаний недійсним. При цьому, суд бере до уваги, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20). Як зазначено у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). За частиною першою статті 773 ЦК України на наймача покладений обов`язок користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору. Частиною першою статті 763 ЦК України встановлене загальне правило, за яким договір найму укладається на строк, встановлений договором. Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму ЦК України. Частиною першою статті 785 ЦК України передбачено, що в разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. Згідно п.2.1, 2.2 Договору оренди №1 від 01.10.2018 року строк оренди становить 12 місяців і закінчується 31.10.2019 року включно. Якщо жодна сторона в строк не менше як 30 днів до закінчення строку оренди не заявить про намір припинити цей договір, то строк оренди автоматично пролонгується на 1 рік. Пунктом 1.3 Договору оренди №1 від 01.10.2018 року передбачено, що об`єктом оренди є нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , площею 15 кв.м. Відповідно до п.3.1 Договору оренди №1 від 01.10.2018 року загальна сума місячної орендної плати становить еквівалент середнього курсу комерційних банків в Україні на день платежу - 170 грн. кв.м. Так, судом встановлено, що 01.10.2018 року ФОП [PERSON] прийняла в тимчасове користування та користувалася об`єктом оренди по 31 липня 2021 року. Доказів про те, що договір оренди був припинений або заяви про намір припинити договір оренди відповідачем не надано. В той же час, всупереч положенням Договору оренди, в період користування об`єктом оренди Орендар не сплатив Орендодавцю орендну плату, а тому суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути орендну плату за період з 01 жовтня 2018 року по 31 липня 2021 року в розмірі 86700 гривень 00 копійок, виходячи з наступного розрахунку ( 2550 грн. ( сума орендної плати за місяць) х 34 місяці ( період користування об`єктом оренди з 01 жовтня 2018 року по 31 липня 2021 року). Що стосується вимог про стягнення неустойки у розмірі подвійної орендної плати за прострочення повернення Об`єкта оренди в період з 01 листопада 2020 року по 31 липня 2021 року. Відповідно до ст.785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення. Суд вважає, що в спірних правовідносинах норми ч.2 ст.785 ЦК України не підлягають до застосування, оскільки 01.11.2020 року договір був автоматично пролонгований на підставі п.2.1, 2.2 Договору оренди №1 від 01.10.2018 року. Суд не приймає до уваги заперечення відповідача, оскільки належних доказів на підтвердження зазначених обставин суду не надано. Крім того, здійснення ФОП [PERSON] господарської діяльності за місцем знаходження об`єкту оренди підтверджується Витягом з Реєстру платників єдиного податку ( а.с.13). Відповідно до ст. 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. За наведених обставин, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частин 4-6 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). 15.02.2023 року між [PERSON] та адвокатом Розганюк Т.Є. укладено Договір про надання правничої допомоги від 15.02.2023 року, згідно якого клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання надати клієнту професійну правничу допомогу (представництво прав та охоронюваних законом інтересів) [PERSON] у справі №344/15831/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення орендної плати, в тому числі звертатись в інтересах клієнта з адвокатськими запитами, знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії з документів, долучених до справи, одержувати копії рішень, ухвал, брати участь в судових засіданнях, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, задавати запитання іншим особам, які беруть участь у справі, а також свідкам, експертам, спеціалістам, заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб, знайомитись з журналом судового засідання, знімати з нього копії та подавати письмові зауваження з приводу його неправильності чи неповноти, прослуховувати запис фіксування судового засідання технічними засобами, робити з нього копії, подавати письмові зауваження з приводу його неправильності чи неповноти, оскаржувати рішення чи ухвали суду, користуватися іншими процесуальними правами, встановленими законом (п. 1.1 Договору). Пунктом 5 Договору про надання правничої допомоги від 15.02.2023 року передбачено, що за надання правової допомоги Клієнт вносить Адвокату винагороду (гонорар) у фіксованому розмірі 5 000 грн. Оплата здійснюється в день підписання договору, на підтвердження адвокатом видається клієнту квитанція про сплату гонорару. Даний договір набирає чинності з моменту його підписання і діє протягом розгляду справи в суді першої інстанції (п.4.1 Договору). Згідно квитанції №0451596 від 15.02.2023 року адвокату Розганюк Т.Є. сплачено витрати на професійну правничу допомогу згідно Договору від 15.02.2023 року в розмірі 5000,00 грн. Враховуючи, що позов задоволено частково, відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати на правову допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 3 953 грн. 00 коп. (86700,00 грн : 109650,00 грн = 0,7906 %; 5000.00 грн х 0,7906 % = 3 953 грн. 00 коп.). Крім того, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 867 гривень 00 копійок (86700,00 грн : 109650,00 грн = 0,7906 %; 1096.50 грн х 0,7906 % = 867 грн. 00 коп.). На підставі викладеного,

Outcome: partial