Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-23 00:00:00

У червні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Міністерства соціальної політики України, Управління соціального захисту населення Ізюмської районної військової адміністрації Харківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідачів, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що систематична протиправна бездіяльність Управління соціального захисту населення Ізюмської районної військової адміністрації Харківської області та Міністерства соціальної політики України, яка була неодноразово встановлена Харківським окружним адміністративним судом у справах №520/2030/2020, №520/11061/21, №520/1106/21, №520/15624/21, №520/2199/23, становить втручання у право на мирне володіння майном , що викладене у першому реченні пункту першого ст. 1 Протоколу №1 (п. 53 рішення ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» від 26 червня 2004 року №18966/02), що викликає у нього почуття розпачу. Позивач, вказуючи, що він є громадянином, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи та особою з інвалідністю внаслідок війни другої групи, яка потребує постійного платного лікування, посилаючись на ст. ст. 23, 1167, 1174 ЦК України, просить стягнути з Державного бюджету України на його користь компенсацію моральної шкоди у розмірі 50 000 грн. Ухвалою судді Барвінківського районного суду Харківської області від 19 червня 2023 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження. 04 липня 2023 року від представника Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, в порядку визначеному ст.178 ЦПК України. Представник відповідача, посилаючись на постанову Верховного Суду від 27 листопада 2019 року №242/4741/16-ц, вказує, що держава бере участь у справі як відповідач через органи державної влади, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів управління казначейства не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки казначейство не є тим суб`єктом, який порушив права та інтереси позивача. Крім того, представник відповідача вказав, що позивачем, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, не надано належних і допустимих доказів на підтвердження завдання йому моральних, фізичних та душевних страждань, а також не доведено наявність моральної шкоди, протиправної поведінки, а також причинно - наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Враховуючи вищезазначене, те, що позивачем не було надано належних та переконливих доказів, які підтверджують факт спричинення моральної шкоди, представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 05 липня 2023 року представник Управління соціального захисту населення Ізюмської районної військової адміністрації у встановлений судом строк, надав відзив, відповідно до ст. 178 ЦПК України, в якому виклав свої заперечення проти позову, вказав що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження завдання моральних, фізичних та душевних страждань, а також причинного зв`язку між шкодою і діями відповідачів по справі та їх вини в її заподіянні. 17 липня 2023 року від представника Міністерства соціальної політики України надійшов відзив із запереченнями проти позову. Як вказує представник відповідача, Мінсоцполітики вважає вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Позивачем не доведено жодного факту порушення його прав зі сторони Мінсоцполтітики, а вимоги позовної заяви ґрунтуються на припущеннях, формальних висновках та перекручених фактах. Позивач [PERSON] до суду не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав. Представники відповідачів Міністерства соціальної політики України, Управління соціального захисту населення Ізюмської районної військової адміністрації Харківської області, Державної казначейської служби України в судове засідання також не з`явилися, просили розгляд справи здійснити без їх участі, у задоволенні позову відмовити повністю. Враховуючи що розгляд справи відбувся за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Матеріалами справи встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22 травня 2020 року, справа №520/5030/2020, яке набрало законної сили, визнано протиправною бездіяльності Управління соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області в частині відмови донарахувати та виплатити [PERSON] щорічну одноразову грошову допомогу до 5-го травня за 2020 рік, як особі з інвалідністю внаслідок війни 2-ї групи, у відповідності до статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком. Зобов`язано Управління соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області донарахувати та виплатити [PERSON] щорічну одноразову грошову допомогу до 5-го травня за 2020 рік, як особі з інвалідністю внаслідок війни 2-ї групи, у відповідності до статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком (а. с. 3- 5). Крім того, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23 липня 2021 року, справа №520/11061/21, яке набрало законної сили, визнано протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області щодо нарахування та виплати [PERSON] щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком. Зобов`язано Управління соціального захисту населення Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області нарахувати та виплатити [PERSON] недоплачену грошову допомогу до 5 травня за 2021 рік у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, з урахуванням попередньо виплаченої суми допомоги (а. с. 6-8). Також, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року, справа № 520/15624/21, яке набрало законної сили, визнано протиправною бездіяльність Міністерства соціальної політики України з приводу розгляду по суті запиту [PERSON] про доступ до публічної інформації від 05.11.2020р. Зобов`язано Управління соціального захисту населення Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області (код ЄДРПОУ 03196469, адреса: вул. Гагаріна, буд. 1, м. Ізюм, Харківська область, 64300) розглянути по суті запит [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) про доступ до публічної інформації від 05.11.2020р., надавши вичерпну публічну інформацію по суті усіх сформульованих питань. Зобов`язано Міністерство соціальної політики України (код ЄДРПОУ 37567866, адреса: вул. Еспланадна, буд. 8/10, м. Київ, 01601) розглянути по суті запит [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) про доступ до публічної інформації від 05.11.2020р., надавши вичерпну публічну інформацію по суті усіх сформульованих питань (а.с.9-12). Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16 березня 2023 року, справа №520/2199/23, яке набрало законної сили, визнано протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Ізюмської районної військової адміністрації Харківської області та Міністерства соціальної політики України щодо ненарахування та невиплати відповідно до вимог п. 14 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» і Постанови Кабінету Міністрів України від 21 травня 1992 року №258 «Про норми харчування та часткову компенсацію вартості продуктів для осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» компенсації 50 процентів вартості продуктів харчування за медичними нормами, встановлюваними Міністерством охорони здоров`я України, починаючи із 1 жовтня 2018 року по грудень 2022 року на підставі Постанови Барвінківського районного суду Харків ської області від 17 червня 2011 року у справі №2002/2-а-464/11 та Рішень Європейського Суду з Прав Людини від 31 липня 2014 року у справі Штефан та інші проти України і у справі Бурмич та інші проти України (а.с.13-15). Згідно з ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно зі ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 215 від 15.04.2015, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Згідно зі ст. 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 43 Бюджетного кодексу України, Державна казначейська служба України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України. Згідно з висновком, наведеним у рішенні Конституційного Суду України № 12/рп-2001 від 03.10.2001, не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання цих органів. Аналіз зазначених вище норм чинного законодавства свідчить про те, що управління наявними коштами Державного бюджету України, стягнення на підставі рішення суду входить до компетенції Державного казначейства України. У зв`язку з чим, суд відхиляє доводи представника Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області щодо того, що Головне управління є неналежним відповідачем у цій справі. Суд враховує, що підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) роз`яснено, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є одночасна наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. При цьому, відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. В спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача. Таким чином, позивач повинен довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки. За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Згідно із ч.1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (пункт 63 рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», пункт 40 рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»). Разом з тим, вирішуючи питання стягнення моральної шкоди, суд враховує, що все ж таки судовими рішеннями бездіяльність Управління соціального захисту населення Ізюмської районної військової адміністрації Харківської області та Міністерства соціальної політики України неодноразово визнавалась неправомірною, крім того, останні неодноразово зобов`язувались вчинити певні дії, що в сукупності має негативний вплив на позивача, оскільки завдає розчарувань та незручностей та, в деякій мірі, душевних страждань. З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що протиправна бездіяльність Управління соціального захисту населення Ізюмської районної військової адміністрації Харківської області та Міністерства соціальної політики України, завдала позивачу моральної шкоди, оскільки невиконання органами державної влади своїх зобов`язань, що було встановлено відповідними рішеннями Харківського окружного адміністративного суду, неминуче викликало у позивача почуття розпачу та неспокою. При цьому, суд відхиляє заперечення представників відповідачів Міністерства соціальної політики України, Управління соціального захисту населення Ізюмської районної військової адміністрації Харківської області, Державної казначейської служби України в частині стягнення моральної шкоди на користь позивача. Проте, варто відмітити, що вимоги позивача про стягнення на його користь 50 000 грн. моральної шкоди в даному випадку є очевидно завищеними, належним чином не мотивованими, тому в такому розмірі моральна шкода не може бути стягнута, у зв`язку з чим, з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, розмір моральної шкоди суд визначає в розмірі 3 000 грн. Сукупність наведених доказів, наданих позивачем дають суду підстави для часткового задоволення заявлених позивачем вимог в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 3000 грн. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріально права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: partial