Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-26 00:00:00

Представник АТ\~КБ ПриватБанк\~Гребенюк О.С.\~звернувся до\~Дубровицького районного\~суду Рівненської\~області з\~позовною заявою\~про стягнення\~з відповідача\~ [PERSON] заборгованості за кредитним договором №б/н від 08 березня 2009 року у розмірі 32550,13 грн. Одночасно позивач просить стягнути з відповідача судові витрати з оплати судового збору у розмірі 2481,00 грн. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що з метою отримання банківських послуг, відповідач звернулась до АТ КБ "Приватбанк" та підписала заяву №б/н від 08 вересня 2009 року. При її підписанні, відповідач надала свою згоду на те, що підписана заява разом із "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Тарифами банку", складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві. 08 вересня 2009 року відповідачем була також підписана довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду». В цій же довідці відповідач власним підписом підтвердила, що «з фінансовими умовами надання Кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду" і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів ознайомлена». Після цього відповідачу було відкрито картковий рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що визначений у довідці "про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки". В подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 2000,00 грн. В зв`язку\~з порушенням\~відповідачем умов\~кредитного договору,\~станом на\~31\~липня 2022\~року,\~утворилась заборгованість\~в розмірі\~36226,78\~грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 1921,80 грн.; заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 30628,33 грн; а також нарахованої пені в розмірі 3676,65 грн. Проте,\~оскільки законодавством\~не передбачено\~вимагати від\~боржника повернення\~повної суми\~заборгованості і\~кредитодавець на\~свій власний\~розсуд може\~вимагати від\~боржника будь-якої\~суми заборгованості,\~тому заборгованість\~просить стягнути\~у розмірі\~-\~32550,13\~грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 1921,80 грн. та заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 30628,33 грн. Разом із матеріалами позовної заяви, представником позивача подано клопотання про розгляд справи за відсутності позивача. Від відповідача надійшла заява, у якій просить у задоволенні даного позову відмовити, у зв`язку з пропуском позивачем позовної давності, а справу розглянути без її участі Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 08 вересня 2009 року, відповідач [PERSON] звернулась до АТ КБ "Приватбанк" та підписала заяву №б/н від 08 вересня 2009 року. У анкеті-заяві зазначено, що відповідач ознайомилась і згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення у письмову вигляді. Своїм підписом вона підтвердила факт отримання повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку, а також його місцезнаходження. Згодна з тим, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Крім того, у вказаній заяві містяться персональні дані відповідача, адреса проживання, контактна інформація, додаткові відомості про сімейний і соціальний статус, трудову зайнятість, майновий стан тощо, дата та її підпис, а також дані про такі істотні умови кредитування як вид платіжної картки Кредитка Універсальна 55 днів пільгового періоду, сума кредитного ліміту - 2 000,00 грн, базова процента ставка 2,5 % на місяць, порядок погашення заборгованості за кредитом - як шляхом внесення коштів на карту клієнтом, так і шляхом списання банком коштів з дебетної карти (а.с. 22). Крім того, звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості представник позивача, окрім копії паспорту відповідача (а.с. 34-36) надав суду: розрахунки заборгованості за договором № б/н від 08 вересня 2009 року станом на 31 липня 2022 року (а.с.8-15); виписку за договором №б/н за період з 08 вересня 2009 року по 23 серпня 2022 року (а.с. 16-19); довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ім`я відповідача (а.с.20); довідку про видану позичальнику кредитну картку, № [NUMBER] з терміном дії до 12/12 (а.с. 21). Відповідно до Статуту АТ КБ «Приватбанк», рішенням єдиного акціонера банку було змінено тип банку на приватне та його найменування на акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк». Банк став правонаступником всіх прав та зобов`язань публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (а.с.39-42). Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором № б/н від 08 вересня 2009 року, укладеним між сторонами, заборгованість відповідача за цим кредитним договором станом на 31 липня 2022 року становить 36226,78 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 1 921,80 грн.; заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 30628,33 грн; а також нарахованої пені в розмірі 3676,65 грн. (а.с. 8-15). Проте,\~оскільки законодавством\~не передбачено\~вимагати від\~боржника повернення\~повної суми\~заборгованості і\~кредитодавець на\~свій власний\~розсуд може\~вимагати від\~боржника будь-якої\~суми заборгованості,\~тому заборгованість\~просить стягнути\~у розмірі\~-\~32550,13\~грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 1921,80 грн. та заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 30628,33 грн. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст. 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Виходячи з того, що у справах про стягнення кредитної заборгованості до предмета доказування включаються серед іншого обставини щодо розміру заборгованості, відповідно розрахунок заборгованості є належним доказом наявності та розміру заборгованості. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2019 року у справі № 910/10254/18, банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій, а тому можуть підтверджувати факт передачі кредитних коштів позичальнику та заборгованість за кредитним договором. Отже, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи є належним доказом щодо заборгованості відповідача, який повинен досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами, зокрема, розрахунком заборгованості, що узгоджується з правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 204/2217/16-ц (провадження 61-47244св18) та від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19). Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до виявленого бажання відповідача у заяві від 08 вересня 2009 року про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, відповідачу було відкрито кредитний рахунок, а для його користування 08 вересня 2009 року видано кредитну картку № [NUMBER] із встановленням на ній початковим кредитним лімітом у розмірі 2 000,00 грн., який 01 листопада 2019 року було зменшено до 0,00 грн (а.с.20). Із виписки за договором №б/н за період з 08 вересня 2009 року по 23 серпня 2022 року та розрахунку заборгованості за договором № б/н від 08 вересня 2009 року, укладеним між сторонами, вбачається, що відповідач: 08 вересня 2009 року знімала грошові кошти у розмірі 500,00 грн.; 11 вересня 2009 року знімала грошові кошти у розмірі 200,00 грн.; 19 вересня 2009 року знімала грошові кошти у розмірі 1000,00 грн.; 27 жовтня 2009 року погасила 200,00 грн. за кредитним договором; 03 листопада 2009 року знімала грошові кошти у розмірі 50,00 грн.; 05 листопада 2009 року знімала грошові кошти у розмірі 90,00 грн; 27 травня 2010 року погасила 250,00 грн. за кредитним договором; 27 грудня 2010 року вона погасила 150,00 грн. за кредитним договором (а.с.8-15, 16-19). На грошові кошти, які знімала та в подальшому користувалась відповідач, нараховувалися відсотки, а також пеня. Підписавши анкету-заяву, яка є складовою частиною кредитного договору, відповідач відповідно до статей 3, 627 ЦК України добровільно погодила такі умови кредитного договору та взяла на себе відповідні зобов`язання. У відповідності до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Правило ст.526 ЦК України\~є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Згідно ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема :припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання договірних зобов`язань або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст.623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Таким чином, судом встановлено, що відповідач порушила умови договору №б/н від 08 вересня 2009 року, укладеного між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк», розмір заборгованості підтверджений документально та до теперішнього часу позичальником не погашений, у зв`язку з чим зобов`язання за договором невиконані в повному обсязі, а тому через неналежне виконання підлягають стягненню в примусовому порядку через неналежне виконання. Між тим, до початку розгляду справи від відповідача надійшла заява, у якій вона просить відмовити у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із спливом строків позовної давності. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в\~ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Згідно з ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс180)). Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року, «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року). Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). Із матеріалів справи вбачається, що сторони погодили строк дії кредитного ліміту, який збігається з терміном дії кредитної картки № [NUMBER] до кінця грудня 2012 року (а.с.21). Як вже зазначено судом, відповідач після зняття 05 листопада 2009 року грошових коштів у розмірі 90,00 грн. та 27 травня 2010 року погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 250,00 грн., жодних інших дій чи платежів за кредитним договором № б/н від 08 вересня 2009 року не здійснювала, що підтверджується виписками по рахунку позичальника та розрахунком заборгованості (а.с.8-15, 16-19). Відповідно до підписаної відповідачем Анкети-заяви, сторони у справі визначили умови щомісячного повернення кредиту, при цьому не фіксованими (ануїтетними) платежами, а залежно від залишку заборгованості, домовились про строк та термін закінчення кредитування, що відповідає останньому дню строку дії картки, зазначеному на її звороті. Відповідач повинна була не пізніше останнього дня грудня 2012 року повернути банку отримані від нього кредитні кошти у повному обсязі. Так, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. У постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 03 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16 зроблено висновок про те, що кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За кредитним договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору, а також початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), зроблено правовий висновок про те, що оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу (пункт 59). У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої\~статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі\~статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Не внесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів (пункти 59, 60 постанови). Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 27 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (24 місяці з 03 червня 2006 року), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду констатувала, що банк звернувся до суду з позовом 24 грудня 2012 року, тобто після спливу позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу. Отже, висновок апеляційного суду про сплив позовної давності за вимогами позивача є правильним. Як встановлено судом у даній справі, останній платіж за кредитним договором № б/н від 08 вересня 2009 року, відповідачем було здійснено 27 грудня 2010 року, і з того часу жодних платежів вона не здійснювала, тому саме з цього часу банк міг довідатися про порушення своїх прав, проте з позовом до суду до позичальника звернувся лише у вересні 2022 року, тобто з суттєвим пропуском строку позовної давності. Також слід зазначити, що відповідно до виписки за договором №б/н за період з 08 вересня 2009 року по 23 серпня 2022 року та розрахунку заборгованості за договором № б/н від 08 вересня 2009 року, укладеним між сторонами, вбачається, що 20 вересня 2019 року; 21 вересня 2019 року; 20 жовтня 2019 року; 21 жовтня 2019 року; 20 листопада 2019 року; 21 листопада 2019 року; 20 грудня 2019 року 17 січня 2020 року та 19 січня 2020 року відбулося автоматичне погашення простроченої заборгованості. Згідно ч.1 ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, не можуть вважатися будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без відповідного волевиявлення останнього або без його схвалення. Такі правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 та Верховним Судом у постановах від 12 квітня 2018 року у справі № 191/2478/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 366/1088/16-ц та від 21 квітня 2021 року у справі № 211/5281/16-ц. Враховуючи те, що у зазначені вище дати за кредитним договором № б/н від 08 вересня 2009 року, відбулося автоматичне погашення простроченої заборгованості, яке було здійснено без волевиявлення відповідача, вказані дати не можуть вважатися початком перебігу строків позовної давності. Таким чином, враховуючи вищевикладене та на підставі ч.4 ст. 267 ЦК України, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості слід відмовити, у зв`язку з пропуском позивачем позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed