Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-25 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог: [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] , Делятинської селищної ради ОТГ, [PERSON] про зобов`язання відновити межові знаки земельної ділянки та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. Позов обґрунтований тим, що позивачка є власником домоволодінь та земельних ділянок площею 0,15 га та 0,0882 га за адресами: [ADDRESS] . Крім того позивач зазначає, що вона протягом останніх 50 років обробляла земельну ділянку площею 0,0791 га за адресою: [ADDRESS] , яка межує із земельними ділянками [PERSON] (відповідач-3), [ADDRESS] , кадастровий номер 2624055900:05:004:0106; а також із земельними ділянками [PERSON] (відповідач-1), [PERSON] та Делятинської селищної ради. Онука позивачки [PERSON] з її дозволу та за згоди Делятинської селищної ради вирішила підготувати документи для приватизації вказаної земельної ділянки, площею 0,0791 га. Рішенням Делятинської селищної ради від 17.08.2018 надано дозвіл [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Згідно виготовленого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки її площа становить 0,0791 га. Межівниками земельної ділянки є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та селищна рада. Каталог координат точок земельної ділянки визначено відповідно до поворотних точок земельної ділянки [PERSON] , які внесено в кадастрову карту України у 2012 році при виготовленні Державного акту на право власності на земельну ділянку кадастровий № 2624055900:05:004:0106, виданому [PERSON] . Під час виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, користувачі земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] погодили межі земельної ділянки, а відповідачка [PERSON] відмовилась погодити межі земельної ділянки, оскільки вважає, що має право приватизувати спірну земельну через те, що з дозволу позивачки з 2014 по 2018 рік обробляла спірну земельну ділянку. Для розгляду цього земельного спору [PERSON] звернулась до Делятинської селищної ради, яка самоусунулась від його вирішення по суті та рекомендувала звернутись до суду. Позивачка посилається, що комісія селищної ради дійшла помилкових висновків щодо фактичного користування спірною земельною ділянкою відповідачкою [PERSON] . Позивачка вважає, що саме вона є користувачем спірної земельної ділянки що підтверджується Актом на право власності на земельну ділянку [PERSON] кадастровий номер 2624055900:05:004:0106, оскільки в ньому суміжним користувачем вказано саме її, а не відповідачку [PERSON] . Крім того орган місцевого самоврядування затвердив межі землекористувачів, в тому числі і її межі ( [PERSON] ) та [PERSON] . На думку позивачки, орган місцевого самоврядування зобов`язаний був відновити межі земельних ділянок та підтвердити неправомірність дій відповідачки [PERSON] і зобов`язати останню не чинити перешкод позивачці та її родичам користуватись земельною ділянкою. Також позивачка зазначає, що з 2018 року по даний час відповідачка [PERSON] чинить їй перешкоди в користуванні земельною ділянкою 0,0791 га шляхом намагання приватизувати її земельну ділянку та чинячи перешкоди в обробітку вказаної землі. Короткий зміст відзиву: Відповідачі [PERSON] та [PERSON] відзивів на позовну заяву не подавали. Делятинська селищна рада у відзиві на позовну заяву просить в задоволенні позовних вимог відмовити вказуючи, що в межах своїх повноважень нею здійснювались дії щодо створення комісії для розгляду земельних звернень, виїзду за місцем знаходження спірної земельної ділянки, складення акту виїзду та надання інформації на звернення сторін та їх представників. Посилається, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Стислий виклад позицій сторін: Позивач та\~її представник\~позовні вимоги\~підтримали з\~підстав вказаних\~у позовній\~заяві та\~заяві про\~збільшення позовних\~вимог та\~просили їх\~задовільнити повністю,\~ зобов`язати Делятинську селищну раду, [PERSON] відновити межові знаки земельної ділянки кадастровий номер 2624055900:05:004:0106 із земельною ділянкою [PERSON] площею 0,0791 га за адресою: [ADDRESS] та зобов`язати [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] в користуванні земельною ділянкою площею 0,0791 га за адресою: [ADDRESS] . Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечив обставини на які посилається позивач. Вважає позов безпідставним,зазначив що доводи позивача є припущенням, в матеріалах справи відсутній будь який належний доказ який би підтверджував право [PERSON] претендувати на земельну ділянку, яку нібито вона хоче приватизувати. У відповідності до вимог ЗК України порядок виникнення право претендувати на земельну ділянку є визначений: це отримання рішення органу місцевого самоврядування; розроблення проекту землеустрою чи технічної документації і рестрація право власності. На той час 1996р. не було права власності, однак приймалося рішення органу місцевого самоврядування, яке містило схеми розташування земельної ділянки,її площа, координати і межівники. Досліджуючи письмові докази встановлено, що стороною позивача не надано жодного доказу які б це підтверджувалось. Так у позивача [PERSON] не має ні рішення про користуванні земельною ділянкою, ні рішення про передачу у власність земельної ділянки, ні схеми її розташування. Стороною позивача надано схема розташування земельної ділянки і заяву [PERSON] (внучки позивача) однак про те, що у саме у позивача було і є право претендувати на земельну ділянку яку сторона позивача вважає спірною в матеріалах справи немає. В даному випадку це свідчить, що [PERSON] є неналежним позивачем так як будь якого доказу який би підтверджував порушення її право власності чи користування земельної ділянкою, не має. Свідчення свідків є суперечливими та не є належними доказами які би свідчили про виникнення права на земельну ділянку. Щодо позовних вимог обов`язку органу місцевого самоврядування про відновлення межі, то необхідно зазначити, що якщо землі комунальної власності, то в позивача жодних прав, бо вона не оформила права власності. Межі відновлюються при умові наявності в неї попередньої технічної документації на землю тобто є кадастровий номер, є координати яких можна відновити, якщо не має то слід розробляти проект землеустрою, який затверджується органом самоврядування. Щодо позовних вимог не чинити перешкоди, то в матеріалах справи немає жодного доказу, що відповідач чинить перешкоди щодо користування земельною ділянкою. Крім того спір виник через земельну ділянку, яку хоче приватизувати відповідач, що не є перешкодою. Щодо зазначення позивача межівником в технічний документації то зазначає що підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Постанова Великої Палати Верховнрго суду від 20..03.2019р у справі № 514/1571/14-ц. Позивач є неналежним оскільки в неї не виникло право претендувати на земельну ділянку яку нібито захопила відповідач. Відповідач оформила право власності на будинок після смерті батька, що підтверджується листом Делятинської селищної ради з якої вбачається, що відповідач приватизувала частину земельної ділянки для обслуговування після смерті батька, а решту земельної ділянки подала заяву про надання їй дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1530га для ведення особистого селянського господарства. Відповідач вправі претендувати на спірну земельну ділянку так як її право забезпечене тим що попереднім користувачем був її батько [PERSON] . Тому позов є безпідставним, так як не доведено право позивача претендувати на земельну ділянку, [PERSON] не є належним позивачем, а також не доведено, що відповідач чинить будь які перешкоду. Просить відмовмти у задоволенні позову. Представник відповідача Делятинська селищної ради в судове засідання не з`явився, від селищного голови поступила заява в якій просить справу розглядати у відсутності представника Делятинської селищної ради. Не заперечують проти задоволення заяви в межах норм законодавства. В частині стягнення судового збору з Делятинської селищної ради просять відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час і місце слухання справи повідомлена належним чином, що підтверджується розпискою про отримання рекомендованого повідомлення. У відповідності до ст. 223 ЦПК України суд дійшов висновку про подальший розгляд справи у відсутності представника відповідача Делятинська селищної ради та відповідача [PERSON] , які були своєчасно та належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Процесуальні дії у справі: Ухвалою від 10.04.2020 суд відкрив провадження у справі та постановив справу розглядати у загальному позовному провадженні, призначив підготовче засідання. Ухвалою від 16.10.2020 суд відмовив у клопотанні позивача про витребування доказів. Ухвалою від 10.12.2020 суд за клопотанням позивача залучив до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] . Ухвалою від 09.03.2021 суд витребував копію технічної документації про передачу [PERSON] у приватну власність земельної ділянки кадастровий номер 2624055900:05:004:0106. Ухвалою від 12.04.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Фактичні обставини, встановлені судом: Позивач є власником двох домоволодінь за № [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно [NUMBER] від 12.09.2007 та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2937226 від 26.02.2004.(т.1,а.с.16-17). Земельні ділянки площею 0,1500 га та 0,0882 га, на яких розташовані вказані домоволодіння, також перебувають у власності позивача, про що свідчать Державні Акти на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 975329 від 29.12.2012 та серії ЯД № 851980 від 16.08.2007 (т.1,а.с.18-19). З свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.08.2001 АЕВ № 630036 вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] позивач отримала у власність в порядку спадкування після смерті [PERSON] (т.1,а.с.38). Рішенням Делятинської селищної ради від 17.08.2018 № 338-7/2018 [PERSON] яква є внучкою позивача надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка знаходилась в користуванні заявника, орієнтовною площею 0,0800 га для ведення особистого селянського господарства в [ADDRESS] за рахунок земель комунальної власності, сільськогосподарського призначення в межах населеного пункту.(т.1,а.с.33). Згідно складених кадастрового плану земельної ділянки кадастровий номер: 2624055900:05:004:____, Акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання, Плану земельних ділянок та встановлених меж, площа земельної ділянки, яка може бути відведена [PERSON] становить 0,0791 та межує із землями селищної ради (дорога); [PERSON] (кадастровий номер відсутній); [PERSON] (кадастровий номер 2624055900:05:004:0106); [PERSON] (кадастровий номер відсутній); [PERSON] (кадастровий номер відсутній). [PERSON] . Акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання не підписала.(т.1,а.с.12-13). 27 вересня 2018 року [PERSON] звернулась до Делятинської селищної ради із заявою у якій просила не розглядати заяву [PERSON] щодо приватизації земельної ділянки до моменту вирішення між ними земельного спору. У листах від 03.12.2018 № 1309/02.2-19 та від 27.05.2019 № 477/02-55 на запит адвоката Брайляк Е.Я. Делятинська селищна рада повідомила, що згідно Книги земельного кадастру за домоволодінням по [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] (відповідач-1), закріплена земельна ділянка загальною площею 0,3000 га (в т.ч. 0,1351 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд). До оформлення права власності [PERSON] вказане домоволодіння було закріплено за її батьком [PERSON] . У [PERSON] є наявні квитанції про сплату земельного податку за 2015, 2016, 1018 роки (т.1,а.с.20-21). Також [PERSON] зверталась із заявою від 25.02.2019 до Делятинської селищної ради про необхідність заслухати її свідків на підтвердження тих обставин, що її баба користувалась спірною земельною ділянкою протягом 60 років (т.1,а.с.27). Депутатська комісія з питань земельних відносин, будівництва, архітектури, екології, лісокористування та раціонального природокористування Делятинської селищної ради 09.04.2019 склала Акт № 4 згідно якого розглянувши та обговоривши спірне земельне питання, комісія встановила на місці, що земельні ділянки не приватизовані. За обмірами проведеними проектними організаціями орієнтовна площа земельної ділянки [PERSON] становить 0,1530 га, [PERSON] (частина земельної ділянки) 0,0791 га. Обміри проведені на одній і тій самій земельній ділянці через що і виникли спори. Врегулювати спір сторони не погодились у зв`язку з чим їм рекомендовано вирішувати дане питання в судовому порядку (т.1,а.с.25) В подальшому [PERSON] 23.04.2019 зверталась до Делятинської селищної ради із заявою про необхідність внесення змін у Акт депутатської комісії щодо наведених у ньому пояснень свідків. Крім того, 06.06.2019 [PERSON] зверталась до Делятинської селищної ради із заявою про доповнення Акту депутатської комісії від 09.04.2019 поясненнями [PERSON] згідно яких спірна земельна ділянка була в користуванні [PERSON] та її матері [PERSON] після смерті [PERSON] , а також щодо неточного викладу пояснень свідків (т1,а.с.28-32). Листом від 20.06.2019 № 583/02-55 Делятинська селищна рада відмовила [PERSON] у внесенні змін акту земельної комісії (т.1,а.с.23). Державний архів Івано-Франківської області у інформації від 21.06.2019 № М-18/06-07 повідомив, що на гр. [PERSON] та [PERSON] права власності на домоволодіння за 1955-1965 рр. не виявлено (т.1,а.с.24). Згідно інформації Державного архіву Івано-Франківської області від 17.07.2019 № М-18/06-07 у рішеннях Делятинської селищної ради інформації про передачу у користування/власність земельних ділянок в [ADDRESS] в період з 1955 по 1965 рр. стосовно осіб [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не виявлено (т.1,а.с.35-36). На адвокатський запит [PERSON] . Делятинська селищна рада у листі від 05.02.2020 № 152/02-55 надала таку інформацію. За період 1960 по 2019 рік в Делятинській селищній ОТГ відсутні відомості та витяги із погосподарських книг щодо площ земельних ділянок та їх місця розташування, які перебували у користуванні [PERSON] (позивач) та [PERSON] ( [ADDRESS] ); [PERSON] відповідач-1 ( [ADDRESS] ), оскільки смт Делятин належить до міських населених пунктів у яких не було передбачено ведення погосподарських книг. Згідно відомостей земельно-кадастрової книги: [PERSON] володіє земельною ділянкою площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; [PERSON] володіє земельною ділянкою площею 0,0882 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. 17 вересня 2018 року [PERSON] (відповідач-1) звернулась до Делятинської селищної ради із заявою про надання їй дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1530 га для ведення особистого селянського господарства. Однак враховуючи заяву [PERSON] від 27.09.2018 у зв`язку із спором між вказаними особами питання щодо надання [PERSON] дозволу на виготовлення проекту землеустрою було знято з порядку денного (т.1,а.с.24). З доказів наданих відповідачем [PERSON] встановлені наступні обставини. З копії заповіту, складеного [PERSON] 29.05.1998, слідую, що все своє майно та права на нього він заповів [PERSON] (т.1,а.с.76). Згідно Довідки Делятинської селищної ради № 930 від 19.11.2018 [PERSON] (відповідач-1) користується земельною ділянкою площею 0,4351 га, в т.ч. для ведення особистого підсобного господарства 0,3000 га; для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) 0,1351 га. Земельна ділянка площею 0,1351 га приватизована (т.1,а.с.75,110). З Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 26.09.2018 № НВ-2603964122018 вбачається, що за адресою: [ADDRESS] сформовано земельну ділянку з кадастровим номером 2624055900:05:004:0157, площею 0,1351 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (т.1,а.с.77-79). Власником земельної ділянки з кадастровим номером 2624055900:05:004:0157 та житлового будинку за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , що підтверджується Інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 63412044 від 14.07.2016 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 141688380 від 18.10.2018 (т.1,а.с.80-82). Крім того 17 вересня 2018 року [PERSON] звернулась до Делятинської селищної ради із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1530 га для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] . За інформацією наданою Делятинською селищною радою 03.01.2019 у листі № 13/02-55 згідно Книги земельного кадастру за домоволодінням по [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] , закріплена земельна ділянка загальної площею 0,3000 га (в т.ч. 0,1351 для обслуговування житлового будинку та господарських споруд). До оформлення права власності [PERSON] вказане домоволодіння було закріплено за її батьком [PERSON] . За попереднім власником ( [PERSON] ) згідно запису в книзі земельного кадастру обліковано 0,3000 га, з яких 0,01351 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд (т.1,а.с.83-86). 17.09.2018 [PERSON] звернулась із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1530 га для ведення особистого селянського господарства. Дану заяву було внесено до порядку денного чергової сесії селищної ради. Однак враховуючи заяву [PERSON] від 27.09.2018 щодо не розгляду заяви [PERSON] у зв`язку із спором, що виник, дане питання було знято з порядку денного і перенесено на чергову сесію та доручено розглянути дану ситуацію постійною депутатською комісією з питань земельних відносин, будівництва, архітектури, екології, лісокористування та раціонального природокористування. З копії технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки [PERSON] в [ADDRESS] суміжними користувачами із земельною ділянкою [PERSON] площею 0,2697 га за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (т.1,а.с.166-197). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивач [PERSON] є її мамою, яка напротязі 55-60років користувалась спірною земельною ділянкою. Дану земельну ділянку надано їй у спадок від чоловіка, а йому від його батька. Батько [PERSON] помер 1979році, а мати продовжувала користуватися земельною ділянкою. Приблизно у 2008році її здоров`я погіршилось і вона віддала спірну земельну ділянку в користування [PERSON] , потім коли мати захотіла приватизувати, то їй вже [PERSON] не повернула спірну земельну ділянку. Її дочка [PERSON] ,як онука позивачки з її дозволу та за згоди Делятинської селищної ради підготувала документи для приватизації вказаної земельної ділянки, площею 0,0791 га. Рішенням Делятинської селищної ради надано дозвіл [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Однак під час виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, користувачі земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] погодили межі земельної ділянки, а відповідачка [PERSON] відмовилась погодити межі земельної ділянки, оскільки вважає, що має право приватизувати спірну земельну ділянку. З приводу земельного спору [PERSON] звернулась до Делятинської селищної ради, однак комісія обстеживши земельну ділянку не врегулювала спір та рекомендувала звернутися до суду. По даний час відповідач не повернула спірної земельної ділянки яку з дозволу позивача має намір приватизувати її дочка. Із заяою про приватизацією її мати [PERSON] не зверталась. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що є сусідкою як [PERSON] так і [PERSON] , неприязних відносин зі сторонами по справі у неї не має. Ствердила що вона приблизно у 80 роках особисто помагала [PERSON] працювати на спірній ділянці, обробляти город. Дана земельна ділянка знаходиться за мостом по [ADDRESS] біля земельної ділянки [PERSON] , за нею участок [PERSON] , далі участок [PERSON] . Зі слів [PERSON] їй відомо, що коли [PERSON] вже не могла обробляти город через незадовільний стан здоров`я, то вона дозволила обробляти город і Поверзі і [PERSON] . Аналогічні показання надала в судовому засіданні свідок [PERSON] , зазначивши що зі сторонами має добрі стосунки. Їй відомо, що як [PERSON] , так і [PERSON] та [PERSON] обробляли город в певний період часу по [ADDRESS] . Ця земельна ділянка не використовується [PERSON] до 8 років. Через незадовільний стан здоров`я [PERSON] передала в користування свою земельну ділянку [PERSON] . Їй це відомо достовірно так як її город межує із спірною земельною ділянкою. Свідок [PERSON] в судовому засіданні ствердила, що є внучкою позивача [PERSON] та родичем відповідача по справі. Підтвердила, що спірна земельна ділянка належить її бабусі [PERSON] , якій дану земельну ділянку залишив чоловік. Її бабуся сказала, що хоче віддати їй земельну ділянку і дозволила їй приватизувати земельну ділянку. Рішенням Делятинської селищної ради від 17.08.2018р. надано їй дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної діялнки площею 0,0800га для ведення особистого селянського господарства в [ADDRESS] . Однак їй повідомила що на цю ж земельну ділянку претендує відповідач і тому вона написала заяву про вирішення спору на земельну комісію. Однак комісія розглянувши спірне питання не врегулювали даний спір і рекомендувала вирішити питання в судовому порядку. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] дав показання, відповідно яких у 2019 році він був депутатом Делятинської селищної ради і головою депутатської комісії з питань земельних відносин. У 2019р. до них звернулась із заявою про вирішення спору [PERSON] . Комісія виїхала на місце та в присутності сторін та свідків провели обстеження земельної ділянки в [ADDRESS] . Розглянувши питання комісія встановила що дані земельні ділянки не приватизовані, сторони посилались на обміри проведені проектним організаціями, які проведені на одній і тій же земельній ділянці із-за чого виникли спори. У [PERSON] відсутні документи щодо володіння чи користування земельною ділянкою. Були заслухані свідки з обох сторін. Зі сторони [PERSON] представлено заповіт. Сторони не врегулювали спір мирним шляхом. По результатам обстеження складено акт комісії, який в подальшому був затверджений на виконкомі з рекомендації комісії вирішити питання в суді. Ствердив, що протягом 2019-2020р. [PERSON] не зверталась із заявою про приватизацію земельної ділянки. Також зазначив, що в селищній раді ведеться загальний облік земельних ділянок, які перебувають у власності чи користуванні жителів смт. Делятин, відомості відображаються в земельно-кадастровій книзі смт. Делятин. Інвентаризація земель не проводиться за відсутності коштів. Внести в земельно кадастрові книги як облік земельної ділянки можуть якщо особа подали відповідні документи. Свідок [PERSON] допитана в судовом засіданні зазначила, що працює з 2003року на посаді провідного спеціаліста відділу земельних відносин Делятинської селищної ради.Зазначила, що спорів між сторонами не було поки не почали приватизовувати землю. Зазначила, що [PERSON] після оформлення права власнолсті на домоволодіння по [ADDRESS] після смерті батька [PERSON] приватизувала земельну ділянка загальною площею. 0,1351\~для обслуговування\~житлового будинку\~та господарських\~споруд по [ADDRESS] . Згідно запису в книзі земельного кадастру за попереднім власником [PERSON] батьком відповідача обліковано 0,3000 га, (з яких 0,1351- для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд). Тому [PERSON] звернулася із заявою до Делятинської селищної ради ОТГ про надання їй дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1530 га для ведення особистого селянського господарства , Однак, враховуючи зустрічну заяву гр. [PERSON] заяву по суті не вирішено. Між сторонами почався спір, який розглядався комісією з питань земельних відносин. Однак врегулювати мирним шляхом спір не вдалося та складено акт комісії із рекомендацією звертатись до суду. В зв`язку з тим, що смт. Делятин належить до міських населених пунктів, тому не передбачено ведення погосподарських книг. Облік земельних ділянок, які перебувають у власності чи користуванні ведеться та відображаються в земельно-кадастровій книзі смт. Делятин. Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права: Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна\~ особа\~ має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Верховним Судом у постанові від 19.01.2022 по справі\~№924/316/21\~вказано, що наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою. Щодо порушеного права, то таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Аналогічний правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 10.11.2021 по справі №910/8060/19 (ЄДРСРУ № 101163526). Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Одночасно, слід зазначити, що судочинство в судах здійснюється відповідно до Конституції України, Кодексу, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно приписів ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~ щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування. Водночас статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином,\~ ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Отже,\~способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду\~у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України». Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі\~№910/12787/17\~зауважено, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Верховний Суд у постанові від 21.12.2021 по справі\~№917/664/19\~зауважив, що гарантоване\~ статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Верховний Суд у постанові від 13.01.2022 по справі №921/591/20 зауважив, що додатково, в контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача у цих правовідносинах, позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19). Верховний Суд у постанові від 10.11.2021 по справі\~№910/8060/19 вказав, що під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Під ефективністю судового захисту розуміється спроможність судового рішення (за наслідками його виконання) призвести до усунення невизначеності у праві позивача та відновити права та законні інтереси особи, на захист яких було подано відповідний позов. Поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" (Doran v. Ireland)). Ефективність означає як попередження стверджуваного порушення чи його продовження, так і надання відповідного відшкодування за будь-яке порушення, яке вже відбулося (рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland)). У рішенні Європейського суду з прав людини від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України" зазначено, що засіб захисту, що вимагається, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003). Таким чином, виходячи зі змісту ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством - ефективність). Відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Згідно з правовою позицією Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеною у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 1640/2594/18 (адміністративне провадження К/9901/67463/18), системний аналіз норм статей 22, 116, 118 Земельного кодексу України дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме: 1) подання зацікавленою особою клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність; 2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні); 3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 Земельного кодексу України; 4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі; 5) подання зацікавленою особою погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду. Таким чином, рішення про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою є стадією процедури отримання права власності (права користування) на земельну ділянку. Звернення особи до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з метою отримання земельної ділянки у власність чи користування зумовлене інтересом особи на отримання цієї земельної ділянки, за відсутності для цього законних перешкод. Зазначений інтерес, у випадку формування земельної ділянки за заявою такої особи та поданими документами, підлягає правовому захисту. Однак даних\~вимог закону\~ позивачем\~не дотримано,\~так як\~ [PERSON] \~не подавала клопотання до відповідного органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність; З матеріалів справи встановлено, що спір виник з приводу меж земельних ділянок, за отриманням у власність яких звернулись [PERSON] (внучка позивача) та [PERSON] . Позивач заяв з метою отримання спірної земельної ділянки у власність не подавала, свою заінтересованість у спорі та порушення своїх прав обґрунтовує тим, що вона протягом тривалого періоду обробляла спірну земельну ділянку, а тому вважає, що її онука [PERSON] з її дозволу має право отримати у власність вказану земельну ділянку. Згідно з частиною першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] зазначала про порушення її прав, як землекористувача, суміжним землекористувачем під час виготовлення та затвердження проекту землеустрою. Правовідносини щодо користування земельною ділянкою виникли до набрання чинності ЗК України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ, тому до таких правовідносин підлягає застосуванню положення чинних на той час ЗК Української РСР 1970 року. Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. У пункті 7 Прикінцевих та перехідних положень ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці земельні ділянки. Згідно з частиною 5 статті 20 ЗК Української РСР 1970 року право землекористування громадян, які проживають у сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад депутатів трудящих. Так в даному випадку Делятинською селищною радою ведеться книги земельного кадастру, де вносяться відомості з номером будинку, вулиці, прізвище ім`я по батькові особи за якою закріплене домоволодіння площа земельною ділянки документи які посвідчують право власності на земельну ділянку та будинковолодіння. У правовому висновку, викладеному Верховним Судом України у постанові від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-127цс15, зазначено, що згідно з пунктом 7 Розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року громадяни, які одержали у користування земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Однак в судовому засіданні позивачем не надано доказів в тому числі виписок із книг земельного кадастру про одержання в користування спірної земельної ділянки. Фактичне використання позивачем спірної земельної ділянки протягом тривалого періоду за відсутності на те законних підстав не свідчить про наявність прав та законних інтересів позивача щодо вказаної земельної ділянки. Показання свідків не є належними та допустимими доказами у справі щодо підтвердження права користування земельною ділянкою. Ураховуючи наведене та положення статті 20 ЗК Української РСР 1970 року, суд дійшов висновку про відсутність доказів на підтвердження права користування [PERSON] спірною земельною ділянкою, оскільки таке право не підтверджено відповідними записами у земельно-кадастрових книгах. Отже позивачем не доведено її право на землекористування спірною земельною ділянкою. Доводи представника позивач про те, що зазначення [PERSON] межівником при виготволенні технічної документації [PERSON] автоматично підтверджує її право користування спірною земельною ділянко є безпідставним. Так як згідно з висновком, викладеним у постанові Верховного суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі 580/168/16-ц (провадження № 61-19526cво18) та у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2022 року у справі № 619/1415/19 (провадження № 61-5924св21), погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Зазначення у технічній документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки [PERSON] в [ADDRESS] суміжним користувачем [PERSON] не є належним та допустимим доказом дійсної наявності прав та законних інтересів позивача щодо спірної земельної ділянки, оскільки матеріали справи не містять документального підтвердження передачі її земельної ділянки в користування з визначеними площею, місцем розташування та цільовим призначення земельної ділянки. Також суд вважає безпідставним доводи представника позивача щодо чинення перешкод у користування спірною земельною ділянкою оскільки відповідач перешкоджає у приватизації земельної ділянки. Однак позивач не конкретизувала, які саме перешкоди спричиняє їй відповідач, у чому полягають ці перешкоди та яким способом позивачка вважає за можливе їх усунути. А звернення відповідача із заявою до Делятинської селищною ради про надання їй дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієєнтовною площею 0,1530 га для ведення особистого селянського господарства не є перешкодою у користуванні спірною земельною ділянкою. Згідно з п.4 ч.2 ст.16 ЦПК способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд зазначає, що межі ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками, тому необхідно відрізняти позовні вимоги про встановлення та відновлення меж ділянки. З огляду на зазначені норми матеріального права встановлення меж ділянки в натурі (на місцевості) не є компетенцією суду. Суд розглядає справи щодо відновлення меж ділянки, тобто спір про поновлення права, яке існувало в разі його можливого порушення. Однак в судовому засіданні позивачем не доведено що її право порушено. Отже суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності у неї суб`єктивного права (інтересу) щодо спірної земельної ділянки та в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, що право [PERSON] порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивачки, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем чи наявні перешкоди у користуванні. Висновки суду: За вказаних обставин підстави для задоволення позовних вимог відсутні, у зв`язку з чим в позові необхідно відмовити. Розподіл судових витрат між сторонами: На підставі ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою в задоволенні позовних вимог, витрати позивача по сплаті судового збору в сумі 1681,60 грн. за подання позовної заяви, покладаються на позивача. На підставі викладеного,ст.55 Конституції, ст.ст.15,16 ЦК України,ст.ст.22,116,118 ЗК України, ст.20 ЗК (в ред 1970р),

Outcome: dismissed