Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-25 00:00:00

В квітні 2023р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача АТ «Українська залізниця», в якому просила суд: - визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 01 квітня 2022р. № 389/ос про призупинення з 01 квітня 2022р. дії трудового договору укладеного з заступником директора філії «Центр забезпечення виробництва» АТ «Українська залізниця» Тисьмінецькою Т.В. (далі по тексту - вимога № 1); - стягнути з відповідача на користь позивачки середню заробітну плату за період з 01 квітня 2022р. по 26 вересня 2022р. в сумі 552173,14 грн., як оплату за час вимушеного прогулу; 46906,55 грн. - компенсацію втрати частини доходів; у відшкодування моральної шкоди - 40000,0 грн.; судові витрати (далі по тексту - вимога № 2). Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 23 вересня 2020р. між сторонами був укладений трудовий договір № 271-2020, строком дії з 24 вересня 2020р. по 26 вересня 2022р. 26 вересня 2022р. позивачку було звільнено з роботи, згідно наказу відповідача від 15 вересня 2022р. за № 385/ос «З особового складу», на підставі п. 6.2. трудового договору № 271-2020 від 23 вересня 2020р. та п. 2) ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Згідно наказу відповідача від 01 квітня 2022р. № 389/ос, з 01 квітня 2022р. до припинення або скасування воєнного стану в Україні, позивачці, як працівнику було призупинено дію трудового договору. Таким чином, з 01 квітня 2022р. позивачка не працює, не отримувала заробітну плату. На думку позивачки, зазначений наказ відповідача про призупинення їй трудового договору є незаконним, оскільки в основу оспорюваного наказу роботодавцем покладено неналежну для наявних обставин правову норму. Згідно законодавства головною умовою для призупинення дії трудового договору є абсолютна неможливість надання роботодавцем та виконання працівником відповідної роботи. Проте, відповідачем, як роботодавцем було визначено вибірково коло працівників філії, з якими було призупинено дію трудового договору, при цьому за адресою місцезнаходження філії не велися та не ведуться воєнні дії, територія не була окупована, робоче місце позивачки, приміщення, офісна техніка не були знищені або пошкоджені. При цьому в досудовому порядку позивачка жодним чином не ініціювала перед відповідачем питання про припинення дії її трудового договору, не заявляла про неможливість виконання роботи. Вважає, що будь-які обставини, що були необхідні для призупинення дії трудового договору, відсутні. Враховуючи те, що зазначений наказ відповідача про призупинення дії трудового договору з позивачкою, на її думку є незаконним, вона має право, згідно положень Законів України «Про оплату праці», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», на сплату середнього заробітку у зазначеному вище розмірі та компенсацію втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів сплати заробітної плати. Тривале порушення відповідачем трудових прав позивачки, які прямо передбачені Конституцією України, фактична її дискримінація, а також відсутність грошових коштів, необхідних для забезпечення її життєдіяльності призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, а тому спричинену їй моральну шкоду позивачка оцінює у 40000,0 грн. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір неможливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом, для захисту своїх прав. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 12 квітня 2023р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників процесу. 20 червня 2023р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що згідно з рішенням правління АТ «Українська залізниця» від 24 вересня 2021р. було затверджено нову організаційну структуру та положення про філію «Центр забезпечення виробництва» АТ «Українська залізниця». Згідно даного рішення, було виключено три посади «заступника директора філії» зі штатного розпису філії. Отже, згідно з новою організаційною структурою у філії «Центр забезпечення виробництва» АТ «Українська залізниця» було підготовлено повідомлення про скорочення посади, яку обіймала позивачка. В подальшому на підприємстві було запроваджено службову перевірку та позивачку було тимчасово відсторонено від виконання посадових обов`язків до 26 листопада 2021р. Під час та після завершення службової перевірки позивачка була непрацездатною. Крім того, з 24 лютого 2022р. обсяги раніше виконуваної роботи філією зменшилися. 01 квітня 2022р. відповідачем було видано оспорюваний наказ, при цьому було враховано, що починаючи з 25 лютого 2022р. і по 19 квітня 2022р.(дата повідомлення позивачці про призупинення дії трудового договору) позивачка не виходила на роботу без поважних причин, а тому відповідач прийшов до висновку, що остання не в змозі виконувати свої трудові обов`язки, а відтак він позбавлений можливості забезпечити її роботою, у зв`язку з відсутністю позивачки на роботі. Також на думку сторони відповідача, відсутні правові підстави для задоволення вимог позивачки про стягнення середнього заробітку та компенсації втрати частини доходу, в силу положень ч. 3 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», ст. 2 Закону України «Про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». На думку сторони відповідача оспорюваний наказ є законним, діями чи бездіяльністю сторони відповідача не було спричинено позивачці моральні страждання, а тому відсутні правові підстави для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди. 22 липня 2023р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій сторона позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, зазначивши, що відповідачем помилково тлумачаться норми ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», оскільки він допускає опосередкований вплив військового агресора, проте, вплив агресора за вказаною нормою має бути лише прямим, наприклад, знищення робочого місця, при цьому відповідачем не зазначається обставини, що позивачка в лютому 2022р. була непрацездатною, про що повідомила відповідача та надала відповідні листки непрацездатності, а також не повідомляється суд, що до 01 квітня 2022р. на підприємстві було введено режим простою. Заперечення на відповідь на відзив стороною відповідача до суду не подавались. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 23 вересня 2020р. між сторонами був укладений трудовий договір № 271-2020, строком дії з 24 вересня 2020р. по 26 вересня 2022р. 26 вересня 2022р. позивачку було звільнено з роботи, згідно наказу відповідача від 15 вересня 2022р. за № 385/ос «З особового складу», на підставі п. 6.2. трудового договору № 271-2020 від 23 вересня 2020р. та п. 2) ч. 1 ст. 36 КЗпП України. За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Судом встановлено, що наказом відповідача за № Ц-42/6 від 24 лютого 2022р. встановлено режим простою до відміни для працівників філії, які зазначені в додатку № 1, зокрема, для позивачки. Відповідно до наказу відповідача від 01 квітня 2022р. № 389/ос, у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію проти України можливості повноцінно організовувати процеси діяльності Товариства, та запровадження відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 воєнного стану,

Outcome: partial