Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-19 00:00:00

[PERSON] у лютому 2023 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звільнення від сплати аліментів на утримання дітей та заборгованості зі сплати аліментів. Позов мотивований тим, що 19.06.2014 року між ним та відповідачем був зареєстрований шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 02.11.2021 року розірваний. У період шлюбу у відповідачки народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . З березня 2020 року вони не мають спільного бюджету, проживають окремо, не ведуть спільного господарства, шлюб зберігався формально. Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 01.08.2022 року за позовом [PERSON] стягуються з нього аліменти на утримання дітей у розмірі 1 400 грн. на кожного із них до досягнення ними повноліття, допущено негацне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах платежу за один місяць. Заборгованість зі сплати ним аліментів на утримання дітей за період з 02.08.2021 року по 02.03.2023 року складає 53 200 грн. Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 22.09.2022 року виключено відомості про нього як батька дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] з актових записів про їх народження. Вважає, що за загальними нормами СК України про обов`язок батьків утримувати дітей виникає з підстав походження дитини від батьків або на підставі акту про визнання осіб батьками. Проте, такого зв`язку в особи, яка не визнана батьком дитини, не виникає. Виключенення запису про батьківство є обставиною, що має значення у розумінні ч.2 ст. 197 СК України, і відповідно, підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами, яка утворилась за первод, коли особа була записана батьком/матір`ю дитини. Його аліментиний обов`язок був заснований на факті батьківства, а виключення відомостей про батька з актових записів про народження дітей у зв`язку з тим, що позивач не є біологічним батьком дітей, підтверджує, що позивач не є (і, відповідно, ніколи не був) батьком дітей. Наслідком ухвалення судом рішення про виключення з актових записів про народження дітей відомостей про нього як батька дітей, є, зокрема, відсутність від самого початку існування спірних правовідносин обов`язку утримування дітей, адже за змістом положень ст.180 СК України обов`язок утримання дитини несуть лише її батьки. Отже виключення зпису про батьківство позивача є обставиною, що має істотне заначення у розумінні ч.2 ст.197 СК України, і відповідно, є підставою для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами, яка утворилась за період, коли він був записаний батком дітей. В судове засідання позивач повторно не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення, що підтверджується зворотнім повідомленням рекомендованого листа, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності з підтриманням позовних вимог, просив їх задовольнити, з можливим ухваленням заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду). Відзив на позов відповідачем не поданий. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Наведені обставини свідчать, що сторни завчасно повідомлені про розгляд справи судом. Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні. Судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - спрощеного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності сторін. Розгляд справи проводився у порядку спрощеного позовного провадження. Так, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. 5 Протоколу N 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом N 475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.97 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно з ч. 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Частиною 2 ст. 18 СК України передбачено, що суд застосовує ті способи захисту прав або інтересів учасників сімейних відносин, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Судом встановлено, що між сторонами 19.06.2014 року був зареєстрований шлюб, який рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 02.11.2021 року розірваний (а.с. 14, 17-18). У період шлюбу у відповідачки народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.15, 16). Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 01.08.2022 року за позовом [PERSON] стягуються з позивача аліменти на утримання дітей у розмірі 1 400 грн. на кожну дитину до досягнення ними повноліття, допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах платежу за один місяць (а.с. 19-23). Заборгованість зі сплати позивачем аліментів на утримання вказаних дітей за період з 02.08.2021 року по 02.03.2023 року складає 53 200 грн. Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 22.09.2022 року, яке набуло чинності, виключено відомості про позивача як батька дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , з актових записів про їх народження (а.с. 24-25). За загальними нормами СК України про обов`язок батьків утримувати дітей виникає з підстав походження дитини від батьків або на підставі акту про визнання осіб батьками. Проте, такого зв`язку в особи, яка не визнана батьком дитини, не виникає. Виключенення запису про батьківство є обставиною, що має значення у розумінні ч.2 ст. 197 СК України, і відповідно, підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами, яка утворилась за період, коли особа була записана батьком/матір`ю дитини. Аліментиний обов`язок позивача був заснований на факті батьківства, а виключення відомостей про нього як батька з актових записів про народження дітей у зв`язку з тим, що він не є біологічним батьком дітей, підтверджує, що позивач не є (і, відповідно, ніколи не був) батьком дітей. Наслідком ухвалення судом рішення про виключення з актових записів про народження дітей відомостей про нього як батька дітей, є, зокрема, відсутність від самого початку існування спірних правовідносин обов`язку утримування дітей, адже за змістом положень ст.180 СК України обов`язок утримання дитини несуть лише її батьки. Отже виключення запису про батьківство позивача є обставиною, що має істотне заначення у розумінні ч.2 ст.197 СК України, і відповідно, є підставою для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами, яка утворилась за період, коли він був записаний батком дітей. Верховний Суд у постанові від 29.07.2020 року по справі № 551/574/18 зробив висновок про те, що за павилами ч.4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішення суду законної сили, яким присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на зазначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шлюхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру строків платежів або звільнення від них. Виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини у зв`язку з тим, що ця особа не є біологічним батьком дитини, є обставиною, яка припиняє обов`язок утримання дитини з боку особи, яка була зазначена у свідоцтві про народження, як батько. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Враховуючи наведене, виключенення запису про батьківство позивача є обставиною, що має значення у розумінні ч.2 ст. 197 СК України, і відповідно, підставою для звільнення його від сплати, як аліментів, так й заборгованості за аліментами, яка утворилась за період, коли ін був записана батьком дітей, за таких правових підстав, наданих позивачем доказів, суд вважає, що вимогипозивача доведені, обставини, викладені в позовній заяві, підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, відтак наявні законні підстави для задоволення позову, підстави, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.6 ст. 141 ЦПК України. Так, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору за дві окремі вимоги немайнового характеру (1 073 грн. 60 коп. х 2 = 2 147 грн. 20 коп.), визначений судовий збір має бути стягнуто з відповідача на користь держави. На підставі викладеного, ст.ст. 7, 10, 121, 122, 180, 181 ч.1, 183, 184, 185, 191 ч.1, 197 Сімейного кодексу України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.06.2006 року та,

Outcome: approved