Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-31 00:00:00

У лютому 2022 року позивачі, [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом, в якому просили визнати відповідачів - [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що вони є власниками (по частки на кожного) обумовленого житлового будинку. В зазначеному житловому будинку, окрім власників [PERSON] , [PERSON] , зареєстровані відповідачі - [PERSON] , [PERSON] , проте за місцем реєстрації відповідачі не проживають з серпня 2018 року, не спілкуються, комунальні платежі не сплачують, будь - які речі відповідачів у будинку відсутні. Факт не проживання відповідачів у житловому будинку [ADDRESS] підтверджується актом від 17.02.2022 року, складеним сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що мешкають по [ADDRESS] . Позивачі вважають, що реєстрація місця проживання відповідачів порушує їх права, як власників будинку та обмежує їх право на вільне розпорядження майном. Посилаючись на вказані обставини, позивачі [PERSON] , [PERSON] просили позовні вимоги задовольнити. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.02.2022 року головуючого по справі визначено суддю Саламатіна О.В. Розпорядженням в.о. керівника апарату суду № 654 від 07.06.2022 року "Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справи" здійснено повторний автоматизований розподіл справи в зв`язку з :Увільнення від виконання обов`язків судді Центрального районного суду м.Миколаєва [PERSON] на час мобілізації. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.06.2022 року головуючого по справі визначено суддю Гуденко О.А. У зв`язку з особливостями роботи суду у воєнний час справа передана судді Гуденко О.А. 29.06.2022 року. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 04.07.2022 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання. Судові засідання неодноразово відкладалися, в тому числі в зв`язку з неявкою сторін. 01.08.2023 року в судове засідання позивачі не з`явилися, надали суду заяви, згідно яких просили проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідачі в судові засідання не з`являлися, про час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому порядку. Крім того, відповідачі викликалися до суду через оголошення на офіційному веб-сайті Судова влада України. Відзив не подавали. Відповідно до ст. 128 ч. 11 ЦПК України, відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Згідно ч.1ст.280 ЦПК Україниу разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У зв`язку з неявкою позивача, відповідача, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності сторін та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Позивачі, [PERSON] , [PERSON] , є власниками (по на кожного) житлового будинку з відповідною частиною побутових будівель і споруд на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.09.2015 року, реєстровий № 4-19 та договору купівлі- продажу від 20.12.2002 року, реєстровий № 10624, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно відомостей про зареєстрованих осіб, наданих Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, у житловому приміщенні за вищевказаною адресою зареєстровані позивач [PERSON] , відповідачі - [PERSON] , [PERSON] . Позивачка [PERSON] також зареєстрована за вище вказаною адресою, що вбачається з копії Тимчасової посвідки на постійне проживання серії [NUMBER] . Відповідно до акту про не проживання за місцем реєстрації від 17.02.2022 року, відповідачі [PERSON] , [PERSON] не проживають в житловому будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] з серпня 2018 року по теперішній час. Акт про не проживання [PERSON] , [PERSON] засвідчені сусідами. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.2ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316,317,319,321 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з висновками, до яких прийшов Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, згідно з ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Отже, позивач на власний розсуд може визначити, яким шляхом необхідно усунути його порушене право, обравши усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратили право користування. Зокрема, відповідно до ст. 406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідачі не проживають в житловому будинку більше одного року. Доказів наявності поважних причин такого не проживання, суду не надано. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне позов задовольнити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з відповідачів на корсить держави, оскільки він не був сплачений позивачами при подачі позову.

Outcome: approved