Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 07.10.2019 року між ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» та ТОВ «ОТП Лізинг» було укладено договір страхування наземного транспорту №1441/19-Т/Ц2/62, згідно якого страхова компанія взяла на себе зобов`язання компенсувати будь-яке пошкодження або знищення автомобіля марки «Renault», д/н [NUMBER] , його окремих складових частин чи додаткового обладнання внаслідок ДТП. 28.01.2020 року на вул.Металургів,175 в м.Маріуполі сталась ДТП за участю вказаного транспортного засобу під керуванням [PERSON] та автомобіля марки «Volkswagen», д/н [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Вказана дорожньо-транспортна пригода сталась внаслідок порушення ПДР водієм [PERSON] , що підтверджується постановою Іллічівського районного суду м.Маріуполя (справа №264/710/20). Внаслідок ДТП автомобілю «Renault», д/н [NUMBER] , було завдано механічні пошкодження, а його власнику матеріальні збитки в сумі 39794 грн. 67 коп., які було виплачено ПрАТ «СК «Арсенал страхування». Оскільки цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Volkswagen», д/н [NUMBER] , була застрахована в ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», ПрАТ «СК «Арсенал страхування» звернулось до Господарського суду м.Києва із позовом до вказаного товариства (справа №910/10645/21). Проте, в задоволенні позовних вимог було відмовлено в зв`язку із пропуском річного строку для пред`явлення вимоги про стягнення страхового відшкодування із страховика. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути із відповідача [PERSON] виплачене страхове відшкодування в сумі 39794 грн. 67 коп. та судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 2684 грн. Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 16.03.2023 року позов було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. В наданому клопотанні представник позивача просив розглядати справу за його відсутності, зазначивши про підтримання позову та не заперечуючи проти заочного розгляду справи. Відповідач за неодноразовими викликами до суду не з`явився, про поважність причин неявки не повідомив, відзиву на позов не надав. За вказаних обставин, а також судом у відповідності до ч.3 ст.211, ч.4 ст.223, ч.2 ст.247, ст.ст.280,281 ЦПК України було ухвалено про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних в матеріалах справи доказів та без фіксації судового засіданні за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Перевіривши доводи позовної заяви та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 01.10.2019 року між ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» та ТОВ «ОТП Лізинг» було укладено генеральний договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, водіїв і пасажирів від нещасного випадку №1362/19-Т/ДГО/НС/Ц2. 07.10.2019 року між ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» та ТОВ «ОТП Лізинг» було укладено додаткову угоду щодо страхування відповідного переліку ТЗ №1441/19-Т/Ц2/62, згідно якого страхова компанія взяла на себе зобов`язання компенсувати будь-яке пошкодження або знищення автомобіля марки «Renault», д/н [NUMBER] , його окремих складових частин чи додаткового обладнання внаслідок ДТП. 28.01.2020 року на вул.Металургів,175 в м.Маріуполі сталась ДТП за участю вказаного транспортного засобу під керуванням [PERSON] та автомобіля марки «Volkswagen», д/н [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Вказана дорожньо-транспортна пригода сталась внаслідок порушення ПДР водієм [PERSON] , що підтверджується постановою Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 12.02.2020 року у справі №264/710/20, провадження №3/264/655/2020, яка набрала законної сили. Внаслідок ДТП автомобілю «Renault», д/н [NUMBER] , було завдано механічні пошкодження, а його власнику матеріальні збитки в сумі 39794 грн. 67 коп., які було виплачено ПрАТ «СК «Арсенал страхування» потерпілій особі - ТОВ «ОТП Лізинг». Вказане підтверджується долученими позивачем до заяви копіями генерального договору №1362/19-Т/ДГО/НС/Ц2 від 01.10.2019 року, додаткової угоди №1441/19-Т/Ц2/62 від 07.10.2019 року; актом огляду транспортного засобу від 28.01.2020 року; страховими актами №006.00907021-1 від 03.05.2021 року та №006.00907021-2 від 01.06.2021 року; розрахунками страхового відшкодування від 03.05.2021 року та 01.06.2021 року; рахунками-фактурами від 11.02.2021 року та 17.03.2021 року; платіжними дорученнями від 05.05.2021 року та 02.06.2021 року. На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Volkswagen», д/н [NUMBER] , була застрахована в ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» згідно полісу серії ЕР №122580459. ПрАТ «СК «Арсенал страхування» звернулось до Господарського суду м.Києва із позовом до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення виплаченого страхового відшкодування в сумі 38794 грн. 67 коп., за виключенням встановленої франшизи в розмірі 1000 грн. (справа №910/10645/21). Рішенням Господарського суду м.Києва від 29.10.2021 року у зазначеній вище справі, яке є у відкритому доступу в ЄДРСР, згідно наявних відомостей не оскаржувалось та набрало законної сили, в задоволенні позову ПрАТ «СК «Арсенал страхування» до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення виплаченого страхового відшкодування в сумі 38794 грн. 67 коп. було відмовлено. Посилаючись на вказані вище обставини, позивач просив стягнути з відповідача [PERSON] , як винною у ДТП особи, суму виплаченого потерпілій особі страхового відшкодування в розмірі 39794 грн. 67 коп. Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Пунктом 1 ч.1 ст.1188 ЦК України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно положень ст.25 Закону України «Про страхування», що кореспондуються з положеннями ч.1 ст.990 ЦК України здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводяться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта, що складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, визначеній страховиком. За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст.979 ЦК України). Згідно ст.980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником. Відповідно до п.п.9.1-9.4 ст.9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон №1961-IV) страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого. У разі якщо загальний розмір шкоди за одним страховим випадком перевищує п`ятикратну страхову суму, відшкодування кожному потерпілому пропорційно зменшується. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, становить 100 тисяч гривень на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик особи, яка завдала шкоду. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість особи, що завдала шкоди у передбаченому ст.9 Закону №1961-IV порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у ст.38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (ст.3 Закону №1961-IV). Відповідно до ст.5 Закону №1961-IV об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у ст.38 Закону №1961-IV, зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист. Згідно зі ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Тому, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом №1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст.37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 року у справі №755/18006/15-ц, в постанові від 03.10.2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження №14-316цс18). Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Статтею 38 Закону №1961-IV передбачено виключні випадки, за яких страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов. Зокрема, п.38.1 вказаної статті передбачено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов: 38.1.1. до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: а) якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; б) якщо він керував транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії; в) якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником); г) якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху; ґ) якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону; д) якщо страховий випадок настав з використанням забезпеченого транспортного засобу в період, не передбачений договором внутрішнього страхування (при укладенні договору страхування з умовою використання транспортного засобу в період, передбачений договором страхування); 38.1.2. до підприємства, установи, організації, що відповідає за стан дороги, якщо заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди шкода виникла з їх вини; 38.1.3. до особи, яка заподіяла шкоду навмисно. Обгрунтовуючи вимоги до відповідача, як водія, з вини якого сталась ДТП, позивач посилався на те, що рішенням Господарського суду м.Києва від 29.10.2021 року у справі №910/10645/21, позивачу було відмовлено в задоволенні позову до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», де була застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП, про стягнення виплаченого потерпілій особі страхового відшкодування в сумі 38794 грн. 67 коп. було відмовлено. Поряд з цим, суд враховує, що відповідно до вказаного вище рішення, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», оскільки ДТП сталася 28.01.2020 року, а позивач звернувся із заявою про страхове відшкодування до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» лише у травні 2021 року, тобто після пропуску присічного строку на звернення із заявою про страхове відшкодування терміном в один рік, встановленого п.37.1.4 ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2018 року в справі №753/5293/16-ц (провадження №14-310цс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 року у справі №147/66/17, провадження №14-95цс20, наведено наступні правові висновки. Внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Тому висновок апеляційного суду про абсолютність права потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, є помилковим. Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20.01.2016 року у справі №6-2808цс15, від 14.09.2016 року у справі №6-725цс16, від 26.10.2016 року у справі №6-954цс16). З огляду на зазначене, уточнення правових позицій, висловлених у пунктах 149,150 цієї постанови, Велика Палата Верховного Суду вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про альтернативне право потерпілого в цій справі обирати особу, до якої можна звернутись із вимогою про виплату відшкодування. Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04.07.2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (п.59), від 03.10.2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження №14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик. Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у ст.1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень ст.1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника. Разом з тим суди встановили, що позивач з позовом до страховика (страхової компанії) звернувся поза межами річного строку та з відповідною заявою в позасудовому порядку до страховика також не звертався. Звертаючись до суду, позивач не посилається на те, що незвернення до страховика (страхової компанії) було обумовлене обставинами, які не залежали від його дій, та ним було здійснено розумних, необхідних та достатніх заходів щодо такого відшкодування, а тому з огляду на вищевикладене підстав для задоволення позову немає. Велика Палата Верховного Суду бере до уваги те, що іншої норми яка б визначала особливості відповідальності осіб, які застрахували свою цивільну відповідальність, у главі 82 ЦК України немає. Тому частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що пропуск позивачем встановленого п.37.1.4 ст.37 Закону №1961-IV строку для подачі заяви в позасудовому порядку до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», де була застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП, про стягнення виплаченого потерпілій особі страхового відшкодування в сумі 38794 грн. 67 коп., а також відмова у задоволенні відповідного позову судом, не може бути підставою для покладення на відповідача обов`язку для відшкодування проведеної страхової виплати та в даному випадку відповідальність останнього ку відповідності до п.12.1 ст.12, п.36.6 ст.36 Закону №1961-IV та ст.1194 ЦК України обмежується обов`язком сплати встановленої договором франшизи, розмір якої згідно полісу серії ЕР №122580459 становить 1000 грн. В зв`язку з цим, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, стягнувши з відповідача на користь позивача страхове відшкодування в сумі 1000 грн., а також у відповідності до ст.141 ЦПК України судовий збір в сумі 2684 грн. В іншій частині в задоволенні позову відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial