Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом в якому вказав, що рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 28 жовтня 2013 за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Визнано за [PERSON] [INFO] , право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Право власності на вказану вище частину будинку позивач мав на меті зареєструвати згідно ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, після чого бажав її відчужити. З цією метою, а саме відчуження належної [PERSON] частини будинку, ним було уповноважено [PERSON] бути його представником з питань: збору документів, необхідних для відчуження всієї належної мені 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що розташований за адресою: [ADDRESS] ); продажу вищезгаданої нерухомості, за ціною та на умовах на власний розсуд представника, про що [PERSON] було видано Довіреність від 29.10.2018 року, посвідченою приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області Нікітчук Н.А. Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав. їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. На момент видачі вказаної вище довіреності позивач ще своє право на частину житлового будинку відповідно до чинного законодавства не зареєстрував, тобто дана довіреність була видана на майбутнє, оскільки відчужити належне йому майно представник мав право тільки після державної реєстрації прав на таке майно, оскільки його право на збір та отримання документів необхідних для відчуження майна не включало в себе право на звернення до державного реєстратора з заявою про реєстрацію речових прав на належну [PERSON] частку житлового будинку та подачу необхідних для цього документів. Слід зазначити, що відповідно до змісту Довіреності для збору документів, необхідних для відчуження нерухомості, її продажу представникові надавалися такі права: представляти мої інтереси у будь-яких органах, установах та організаціях, незалежно від їх підпорядкування і форм власності, подавати від мого імені будь-які документи, включаючи заяви, (в тому числі про сімейний стан та про належність відчужуваної нерухомості на праві особистої приватної власності), отримувати будь-які довідки та документи, експертні оцінки, висновки та інші документи, необхідні для відчуження вказаної нерухомості (чи її частки), в тому числі дублікати документів, сплачувати належні з мене платежі, включаючи державне мито (адміністративний збір), податки, збори, розписуватися за мене, в тому числі на договорах купівлі-продажу, (попередніх договорах), визначаючи при цьому умови договору на власний розсуд, виходячи із розумної доцільності, здійснювати необхідні розрахунки, отримати належні мені в результаті продажу гроші, (в т.ч. отримувати завдаток, аванс), до продажу здійснювати поточне управління нерухомістю, а також вчиняти інші юридично значимі дії в межах та обсязі, передбачених законодавством для такого роду повноважень. Як вбачається з перерахованих прав видана [PERSON] . Довіреність не надавала [PERSON] повноваження щодо державної реєстрації за ним права власності на нерухоме майно належного [PERSON] на підставі рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 28 жовтня 2013 року у справі №131/432/13-ц. Проте, звернувшись до приватного нотаріусу Нікітчук Н.А., яка посвідчувала довіреність, позивачеві стало відомо, що його представник [PERSON] уклав Договір купівлі- продажу належної йому частки будинку з власником іншої частки цього ж будинку [PERSON] від 16 грудня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області Нікітчук Н.А. Зі змісту даного Договору вбачається, що продавець [PERSON] в особі представника [PERSON] передав у власність (продав), а покупець [PERSON] набула у власність (купила) 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд за №30 а (тридцять літ. «а»), що розташований за адресою: [ADDRESS] частка житлового будинку належить продавцю згідно Рішення Іллінецького районного суду Вінницької області №131/432/13-ц від 28 жовтня 2013 року «Про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом». Право власності продавця на предмет договору зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27 травня 2019 року, Кокотом Олексієм Анатолійовичем , державним реєстратором прав на нерухоме майно Росошанської сільської ради Липовецького району Вінницької області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1839108405212, право власності - 31741042, (індексний номер витягу: 168250096). Проте, ні 27 травня 2019 року, ні в іншу дату, [PERSON] до державного реєстратора з Заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації належної йому частки житлового будинку не звертався та на такі дії нікого не уповноважував. Як позивачеві потім стало відомо до державного реєстратора звернувся [PERSON] , який в подальшому продав [PERSON] належну [PERSON] частину житлового будинку. Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 20 січня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 14 червня 2022 року до Іллінецького районного суду надійшла заява представника позивача, адвоката Головенка Є.В. про зміну предмету позову, згідно якої просить визнати недійсним Договір купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладений 16 грудня 2019 року між [PERSON] , від імені якого по довіреності діяв [PERSON] , та [PERSON] , зареєстрований в реєстрі за №1665. посвідчений приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Нікітчук Наталією Анатоліївною. Скасувати рішення про державну реєстрацію (трав та їх обтяжень, індексний номер: 50243061 від 16.12.2019 14:19:43 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що розташований за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1839108405212, номер запису про право власності - 34665318), за [PERSON] , прийняте приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області Нікітчук Наталією Анатоліївною. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] , позов підтримали, просили його задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подала заяву в якій просить в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, при цьому суду надав пояснення згідно, яких останній вказав, що фактично здійсненням збору документів для державної реєстрації прав на нерухоме майно позивача, а саме 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд за №30 а (тридцять літ. «а»), що розташований за адресою: [ADDRESS] , займалась відповідач [PERSON] . Також, відповідач повідомив, що при укладені договору купівлі продажу вищезазначеного нерухомого майна [PERSON] він фактично поставив лише свій підпис, будь яких коштів від [PERSON] не отримував та взагалі з текстом договору не ознайомлювався. З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність та допустимість кожного письмового доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями частини 1 статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, судом установлено, що згідно рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 28 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили 08 листопада 2013 року, у справі №131/432/13-ц за [PERSON] , [INFO] , визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] та визнано за [PERSON] [INFO] , право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 13-15). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 27 травня 2019 року, Кокотом Олексієм Анатолійовичем , державним реєстратором прав на нерухоме майно Росошанської сільської ради Липовецького району Вінницької області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1839108405212, право власності - 31741042, (індексний номер витягу: 168250096) здійснена державна реєстрація права власності [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] . 16.12.2019 укладено Договір купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , між [PERSON] , від імені якого по довіреності діяв [PERSON] , та [PERSON] , зареєстрований в реєстрі за № 1665, посвідчений приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Нікітчук Наталією Анатоліївною. Згідно вказаного договору вартість предмету договору встановлена 20000 грн. та згідно п.2.1 розділу 2 даного договору зазначено, що вартість житлового будинку є справедливою і відповідає його дійсній вартості. За положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред?явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб?єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Так, відповідно до ч. 1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є 7 встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя (правовий висновок, який викладений у Постанові Верховного суду від 21.02.2020 року у справі № 182/3593/17. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц(провадження № 61-11797в18) зроблено висновок по застосуванню статті 232 ЦК України та вказано, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється ного власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники: зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють існує причинний зв?язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють». Відповідно до частин першої, третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов?язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом(частина третя статті 238 ЦК України). За змістом статей 244-245 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Так, [PERSON] на підставі Довіреності було уповноважено [PERSON] здійснити продаж належної йому частки нерухомого майна. Зі змісту Довіреності випливає, що позивач зокрема, уповноважив свого представника «розписуватися за нього, в тому числі на договорах купівлі-продажу, визнаючи при цьому умови договору на власний розсуд, виходячи із розумної доцільності». Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона(продавець) передає або зобов?язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов?язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Аналіз зазначеної норми дозволяє прийти до висновку, що однією з істотних умов договору купівлі-продажу нерухомого майна є його ціна. Згідно оскаржуваного Договору [PERSON] в особі представника [PERSON] передав у власність (продав), а покупець [PERSON] набула у власність(купила) 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд за №30 а (тридцять літ. «а»), що розташований за адресою: [ADDRESS] , за ціною та на умовах, визначених цим договором, а саме за 20000 (двадцять тисяч) гривень, які продавець в особі представника отримав повністю від покупця готівкою до підписання даного договору. Відповідно до Звіту по оцінку майна від 08.10.2020 року, а саме житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] його ринкова вартість становить 793 050 (сімсот дев?яносто три тисячі п?ятдесят) гривень 00 копійок, тобто ринкова вартість 1/2 частки даного будинку становить 396 525 грн. (а.с. 21-27). Такі дії представника не узгоджується зі змістом Довіреності щодо «визначення умов договору на власний розсуд, виходячи із розумної доцільності», оскільки продаж частини будинку за такою ціною, що є істотною умовою договору, не може бути зумовлений розумною доцільністю. Таким чином, враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що укладений Договір купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладений 16 грудня 2019 року між [PERSON] , від імені якого по довіреності діяв [PERSON] , та [PERSON] , зареєстрований в реєстрі за №1665, посвідчений приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Нікітчук Наталією Анатоліївною слід визнати недійсним. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р, № 9, рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. При цьому, суд зазначає, що відносини, які виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно регулює Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі за текстом - "Закон про державну реєстрацію"). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону про державну реєстрацію державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно п. 9 ч. 1 статті 2 Закону про державну реєстрацію реєстраційна дія - державна реєстрація прав, внесення змін до записів державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в державному реєстрі прав, крім надання інформації з державного реєстру прав. Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тому з урахуванням установлених судом обставин справи, а також судових рішень у справі №490/6126/16-ц, вимоги позивача про скасування державної реєстрації прав є ефективним способом захисту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано». Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду в справі № 925/1265/16 (провадження №12-158гс18; постанова Верховного Суду від 22.08.2018) право або інтерес позивача може бути порушено внесенням до державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про наявність права власності (користування) іншої особи. При цьому рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (користування) (ч. 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" суд вказав, що прописаний у Конвенції термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права, як принцип визначеності. Суд стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто укладені у суспільстві правила та засади моральності суспільства. До цих правил, які визначають сталість правозастосування, відноситься і судова практика. Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною порадою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія. Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом", зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, а й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (справа "Steel and others v. The United Kingdom"). Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні. Таким чином, оскільки діюче законодавство в галузі державної реєстації речових прав на нерухоме майно передбачає скасування державної реєстрації на підставі рішення суду, а також враховуючи, що Договором купівлі-продажу від 16 грудня 2019, 1/2 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] передано у володіння [PERSON] , при цьому, наявність оскаржуваних записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно прешкоджають позивачу в реалізації його прав, а тому позовні вимоги в частині скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є обгрунтованими та підлягають до задоволення. Щодо вирішення питання про судові витрати, суд виходить з наступного. Позивачем при зверненні до суду з даним позовом було сплачено 2522,40 грн. судового збору. На підставі ст. ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму судового збору, сплаченого ним при подачі позову до суду. Враховуючи викладене,

Outcome: approved