Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання житлового будинку та земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частину в майні подружжя. В обґрунтування позову [PERSON] вказала, що 18 листопада 1989 року вона уклала шлюб з відповідачем. \~ \~ \~ \~ Від спільного проживання вони мають повнолітню доньку, [PERSON] , [INFO] . Рішенням Жашківської районної ради № 20 від 26 лютого 1991 року відповідачу надано дозвіл на будівництво індивідуального жилого будинку і господарських будівель по [ADDRESS] . І в цьому ж році вони розпочали будівництво. 24 березня 1997 року сторони переїхали проживати в будинок та зареєструвалися в ньому. У грудні місяці 2013 року відповідач скористався своїм правом приватизації землі і 18 грудня 2013 року отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] , саме: на земельну ділянку, площею 0.1 га, кадастровий номер 7120910100:02:002:0878, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка). 28 січня 2014 року шлюб розірвано. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Право власності на будинок зареєстровано за відповідачем 23 лютого 2014 року, індексний номер 18127512, тобто після нашого розлучення. Відповідно до характеристики будинку копії технічного паспорта на садибний індивідуальний) будинок від 24 травня 2013 року житловий будинок та господарські споруди будувалися в 1994 році, тобто коли сторони перебували з відповідачем у шлюбі, а тому може бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя. У зв`язку з вищевикладеним позивачка звернулася до суду з позовом та просила визнати житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку площею 0.1га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходяться по [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS] , право власності на частину земельної ділянки розміром 0.1 га, кадастровий номер 7120910100:02:002:0878, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадбна ділянка), що знаходиться по [ADDRESS] . Ухвалою Жашківського районного суду від 28.09.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася; представник позивача адвокат Шквира С.В. у судове засідання не з`явилася, при цьому до суду направила заяву про слухання справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просила їх задовольнити. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, при цьому до суду повернувся поштовий конверт з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Згідно ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. У відповідності до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленному цим Кодеком, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом установлено, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 28 січня 2014, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 28 січня 2014 року, актовий запис № 3 (а.с.8). Відповідно до копії виписки з рішення Виконавчого комітету Жашківської районної Ради народних депутатів від 26 лютого 1991 року № 20, [PERSON] дозволено будівництво індивідуального житлового будинку та споруд особистого підсобного господарства площею 77,0 кв.м. у [ADDRESS] на земельній ділянці площею 600 кв.м (а.с.5). Згідно копії свідоцтва про право власності від 18.12.2023 року за [PERSON] зареєстрована земельна ділянка з кадастровим номером 7120910100:02:002:0878, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель (присадибна ділянка) 0,1 га, адреса об`єкта [ADDRESS] (а.с.6). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.12.2023 року, за [PERSON] зареєстрована земельна ділянка з кадастровим номером 7120910100:02:002:0878, яка розташована по [ADDRESS] , дата державної реєстрації 18.12.2013 рік (а.с.7). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.02.2014 року, вбачається, що за [PERSON] з 23.02.2014 року є власником житлового будинку по [ADDRESS] (а.с.10). Відповідно до довідки про оцінку вартості об`єкта нерухомості від 31.08.2022 року, - житловий будинок, який розташований за адресою [ADDRESS] його вартість становить 253769,78 грн. Вартість земельної ділянки становить 29700,36 грн. Згідно копії характеристики будинку, господарських будівель та споруд у технічному паспорті на будинок [ADDRESS] від 24.05.2023 року, рік побудови житлового будинку, та господарських споруд погребу з 1991-по 1994 рік. Відповідно до ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України право власності є непорушним, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч.2 цієї є статті, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно ч.1ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст.22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно ч.3 та ч.4 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно статті 16 Закону України «Про власність», статей 112, 118 ЦК Української РСР майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Згідно із частиною першою статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Відповідно до частини першої статті 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Згідно із статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Отже, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від28 жовтня 2019 року у справі № 308/2695/16-ц (провадження № 61-23200св18), зазначено, що «системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України ) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення відносно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством. Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком за своїм юридичним статусом, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Наведене дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, за визначених законом умов, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін». Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 грудня 2018 року у справі № 525/511/16-ц (провадження № 61-32375св18), від 20 лютого 2020 року у справі № 496/6067/15-ц (провадження № 61-14600св19), на які посилається відповідач у касаційній скарзі. Під час розгляду справи, дослідивши наявні докази, надавши їм належну оцінку, суд прийшов до висновку, що спірний будинок був побудований у період шлюбу, а отже є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта. Враховуючи вище викладене, позовні вимоги позивача про визнання житлового будинку та земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частину в майні подружжя є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. Згідно положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно квитанцій № 57/22 від 14.09.2022 року [PERSON] сплачено адвокату Шквирі С.В. 2000 (три тисячі) гривень за надання правової допомоги та складання позовної заяви. Фактично понесені позивачем витрати на правничу допомогу пов`язані з розглядом справи підтверджуються квитанцією № 57/22 від 14.09.2022 року (а.с.28). Склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу здійснений адвокатом на загальну суму 2000 грн. суд вважає співмірним зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на надання послуг з правової допомоги та їх обсягом, ціною позову та значенням справи для сторони. Розмір витрат на професійну правову (правничу) допомогу відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. З огляду на вищевикладене та враховуючи, що позовні вимоги задоволено повністю, доказів неспівмірності витрат на правову допомогу до суду не надано, з урахуванням принципу розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 (дві тисячі) грн. При зверненні до суду з позовною заявою позивачем був сплачений судовий збір в сумі 1417 грн. 35 коп., що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № 0.0.2673125519.1 від 14.09.2022 року. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 1417 грн. 35 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі ст. ст. 60,61, 63, 69, 70 СК України, ст.ст. 22,28, 29 КпШС України, ст. 368,372 ЦК України та

Outcome: approved