Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Трускавецького міського суду Львівської області з позовом до\~ [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої вимоги мотивує тим, що 25.09.2021 року він, громадянин Угорщини, уклав шлюб з відповідачкою, громадянкою України, який був зареєстрований Трускавецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), про що зроблений актовий запис за № 246. В шлюбі в них дітей не народилося. Через різні погляди на сімейне життя та обов"язки, у нього з відповідачкою відбувалися конфлікти та суперечки, які призвели до розуміння того, що спільне життя не складається, вони різні люди з різним менталітетом, тому сімейні відносини фактично припинилися. Відповідачка покинула його та переїхала жити з Угорщини в Україну. Як подружжя вони не проживають з січня 2023 року, не ведуть спільного господарства, подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам позивача. Шлюб існує лише формально. Тому позивач просить позов задовольнити та розірвати шлюб. Згідно ч. 8 ст. 178, ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, оскільки відсутні клопотання будь-якої зі сторін про інше та відповідачем не подано відзиву у встановлений судом строк, однак представником відповідача було подано заяву про визнання позову. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що сторони 25.09.2021 року уклали шлюб, який був зареєстрований Трускавецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), про що зроблений актовий запис за № 246, що стверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] , яке знаходиться в матеріалах справи. Позивач є громадянином Угорщини, відповідачка - громадянкою України. В шлюбі в них дітей не народилося. Через різні погляди на сімейне життя та обов"язки, у сторін відбувалися конфлікти та суперечки, які призвели до розуміння того, що спільне життя не складається, вони різні люди з різним менталітетом, тому сімейні відносини фактично припинилися. Відповідачка покинула позивача та переїхала жити в Україну. Як подружжя вони не проживають з січня 2023 року, не ведуть спільного господарства, подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам позивача. Шлюб існує лише формально. Спору про поділ майна у сторін немає. 25.07.2023 представником відповідача адвокатом Потічною Н.Ю. в інтересах відповідачки [PERSON] було подано заяву про визнання позову, в якій зазначено, що позивачка припинила шлюбні відносини, не веде спільне господарство, спільних дітей немає.Визнає позов та просить його розірвати. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право». Згідно ст.2 Закону України "Про міжнародне приватне право", цей Закон застосовується до питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, в тому числі питань визначення застосовуваного права. Згідно ч. 1ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право», особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Відповідно до ст.63 Закону України «Про міжнародне приватне право», припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, що діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Статтею 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Згідно вимог ст. 5 Закону України «Про міжнародне приватне право», у випадках, передбачених законом, учасники правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди України можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадках, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача. Під час розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими статтями 27, 28 ЦПК України. У відповідності до ч.3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність (ч.ч. 3,4 ст. 56 СК). У відповідності з ч.1 ст.110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.\~ Враховуючи викладене, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, що має істотне значення, а тому шлюб між сторонами слід розірвати. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір в сумі 1073,60 грн., що підтверджується квитанцією № 32528798800006257484 від 02.02.2023, яка знаходиться в матеріалах справи. Відповідачка визнала позов до початку розгляду справи по суті, а тому з неї необхідно стягнути в користь позивача 50% сплаченого ним судового збору в розмірі 536,80 грн. та повернути позивачу з державного бюджету 50% сплаченого ним судового збору в розмірі 536,80 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved