Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про зобов`язання вчинити дії. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідачем, яка мешкає в сусідній квартирі за адресою: [ADDRESS] , в коридорі загального користування було встановлено відеоспостереження, що підтверджується роздрукованими фото. Щодо цього правопорушення зареєстрована заява у Голосіївському УП ГУНП у місті Києві від 05.01.2023 №774. 26.12.2022 відповідач без її згоди знімала її та розповсюдила матеріали третім особам. Відомості про розповсюдження відео спостереження надійшли від [PERSON] , яка використовує ці відеозаписи в своїх цілях, оскільки вона є свідком по її судових справах №752/17499/22, №752/16610/22, №752/16624/22. Просила суд зобов`язати відповідача демонтувати засоби відеоспостереження в коридорі загального користування 11 поверху за адресою: [ADDRESS] , судові витрати покласти на відповідача. 16.02.2023 судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі та призначено її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 09.05.2023 відповідач [PERSON] надала відзив на позовну заяву, який не приймається судом, оскільки до нього не додані докази його направлення позивачу. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. [PERSON] склала заяву до Голосіївського УП ГУНП у місті Києві про те, що 26.12.2022 сусіди з квартири [ADDRESS] за допомогою відеодомофону зробили її відеозапис та передали колишній дружині її дядька [PERSON] для невідомих цілей. Відповідно до ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Положення цієї статті роз`яснено в рішенні Конституційного Суду України від 20.01.2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України. Конституційний Суд України розтлумачивши, що інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про особу є конфіденційною; збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Статтею 301 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на особисте життя. Фізична особа сама визначає своє особисте життя і можливість ознайомлення з ним інших осіб. Фізична особа має право на збереження у таємниці обставин свого особистого життя. Обставини особистого життя фізичної особи можуть бути розголошені іншими особами лише за умови, що вони містять ознаки правопорушення, що підтверджено рішенням суду, а також за її згодою. Статтею 307 ЦК України встановлено, що фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Фізична особа, яка погодилася на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, може вимагати припинення їх публічного показу в тій частині, яка стосується її особистого життя. Витрати, пов`язані з демонтажем виставки чи запису, відшкодовуються цією фізичною особою. Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом. Частиною 1 ст. 308 ЦК України встановлено, що фотографія, інші художні твори, на яких зображено фізичну особу, можуть бути публічно показані, відтворені, розповсюджені лише за згодою цієї особи, а в разі її смерті - за згодою осіб, визначених частиною четвертою статті 303 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд відзначає, що позивач не надала суду жодних належних доказів на підтвердження доводів, якими вона обґрунтовує заявлені позовні вимоги. Матеріали справи не містять відомостей про те, що позивач і відповідач є власниками квартир за адресою: [ADDRESS] . З доданих до позову фотографій неможливо встановити, де розташований домофон, а також неможливо ідентифікувати осіб, зображених на цих фото. Позивач не надала суду доказів того, що саме відповідач розповсюдила матеріали відеозапису з її зображенням третім особам. Як вбачається з матеріалів справи, належних доказів того, що домофон, розташований саме біля вхідних дверей квартири, власником якої є відповідач, та здійснював відеофіксацію особистого життя позивачки, не надано. Позивач не навела норму закону, яка забороняє власникам квартир встановлювати домофони з функцією відеозапису чи зобов`язує їх отримувати від інших осіб дозволів на їх установлення. Суд вважає, що позивачем не надано жодних доказів, що відповідачем порушуються її права внаслідок встановлення домофону, а дії відповідача є втручанням у право на повагу до приватного і сімейного життя. Підсумовуючи викладене, суд вважає, що доводи, наведені в обґрунтування позивачем заявлених вимог, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, що має наслідком залишення позовних вимог без задоволення. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судові витрати позивачу за рахунок відповідача не відшкодовуються, оскільки суд відмовив у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: dismissed