Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-23 00:00:00

[PERSON] 01 листопада 2022 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про оспорювання батьківства та виключення відомостей про батьківство з актового запису про народження дитини, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися, не уточнювалися. Позивач у своєму позові та з представником посилається на те, що 06 березня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб; від цього шлюбу у сторін народились двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У зв`язку із тим, що сімейне життя між сторонами не склалось, відповідач звернулась до суду із позовною заявою про розірвання шлюбу та стягнення з позивача аліментів на утримання їх наповнолітніх дітей. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2021 року шлюб між сторонами було розірвано та стягнуто вказані аліменти на утримання дітей. Позивач зазначає, що у 2014 році у його колишньої дружини [PERSON] був роман із іншим чоловіком, про що вона його повідомила та навіть намагалась здійснити суїцид. Однак, як позивачу тоді здавалось, вони змогли подолати усі трудності. Вона не одноразово просила пробачення та позивач її пробачив і вони намагались знову побудувати родину. Позивач дійсно вірив та довіряв своїй колишній дружині. Однак, її подальші дії після розлучення та усі ті слова, які вона йому говорила, а зокрема погрози йому, що з ним вона перебувала у стосунках виключно до часу побудови власного будинку, щоб мати можливість поділити те майно у подальшому при розлученні, дуже зачіпали його. Враховуючи дії відповідачки та її постійні нагадування про колишнє життя, а також, те, що у відповідачки під час їхнього шлюбу були стосунки із іншим чоловіком, про які вона позивачу розповіла, у останнього закралась думка щодо того, що батьком їхньої молодшої доньки [PERSON] , [INFO] , є інша людина. Для того, щоб полишити ці думки позивач звернувся до Медико-генетичного центру «Мама папа» задля проведення аналізу ДНК на батьківство. 26 жовтня 2022 року позивачем було отримано результат дослідження № 36405 (дата відбору матеріалу 17 жовтня 2022 року) відповідно до якого вбачається, що між батьком [PERSON] та [PERSON] , комбінований індекс батьківства - 0, ймовірність батьківства - 0. Дане дослідження підтвердило факт того, що позивач не є біологічним батьком [PERSON] , [INFO] . Позивач намагався спілкуватися з відповідачем, з`ясувати вказане питання особисто, але ситуація не змінилася. Відповідач з цього приводу не йде на контакт, належного спілкування в них немає. Позивач вважає, що зараз виключення відомостей стосовно нього в актовому записі про народження вказаної дитини захистить і його і саму цю дитину, забезпечить належну реалізацію прав і свобод цієї дитини, належне виховання та лікування, тому позивач підтримує свої вимоги. Просив суд ухвалити рішення про виключення відомосте про батька [PERSON] з актового запису № 163, складеного 26 січня 2016 року, про народження [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого Амур - Нижньодніпровським відділом ДРАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та/або її представник в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином у відповідності до ст. 128-131 ЦПК України; позовні вимоги та викладені в позові обставини фактично визнала, не заперечує проти розгляду справу без її участі. Правом надання відзиву на позов не скористалася; при цьому суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. При цьому слід керувався саме зазначеним. Отже, суд вважає можливим розгляд справи далі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України. Представник третьої особи Амур-Нижньодніпровського відділу ДРАЦС у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в зверненні до суду з позовними вимоги погодилася і не заперечували проти задоволення позову; надали пояснення про підтримку позовних вимог стосовно їх доцільності, вважав обставини позовних вимог правильними і доведеними та можливим задоволення цього позову. З`ясувавши думку сторін, третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що 06 березня 2009 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був зареєстрований шлюб Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції за актовим записом №160. Від цього шлюбу у сторін народились двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . У зв`язку із тим, що сімейне життя між ними не склалось, відповідач звернулась до суду із позовною заявою про розірвання шлюбу та стягнення з позивача аліментів на утримання вказаних їхніх неповнолітніх дітей. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2021 року шлюб між сторонами було розірвано та стягнуто вказані аліменти на утримання дітей, рішення набрало законної сили. Як стверджує позивач (і з цим погоджується відповідач), у 2014 році у його колишньої дружини [PERSON] був роман із іншим чоловіком, про що вона його повідомила та навіть намагалась здійснити суїцид. Однак, як позивачу тоді здавалось, вони змогли подолати усі трудності. Вона не одноразово просила пробачення та позивач її пробачив і вони намагались знову побудувати родину. Враховуючи дії відповідачки та її постійні нагадування про колишнє життя, а також, те, що у відповідачки під час їхнього шлюбу були стосунки із іншим чоловіком, про які вона позивачу розповіла, у останнього з`явилася думка щодо того, що батьком їхньої молодшої доньки [PERSON] , [INFO] є інша людина. Позивач звернувся до Медико-генетичного центру «Мама папа» задля проведення аналізу ДНК на батьківство. 26 жовтня 2022 року позивачем було отримано результат дослідження № 36405 (дата відбору матеріалу 17 жовтня 2022 року) відповідно до якого вбачається, що між батьком [PERSON] та [PERSON] , комбінований індекс батьківства - 0, ймовірність батьківства - 0. Дане дослідження підтвердило факт того, що позивач не є біологічним батьком [PERSON] , [INFO] . Позивач намагався спілкуватися з відповідачем, з`ясувати вказане питання особисто, але ситуація не змінилася. Відповідач з цього приводу не йде на контакт, належного спілкування в них немає. Позивач вважає, що зараз виключення відомостей стосовно нього в актовому записі про народження вказаної дитини захистить і його і саму цю дитину, забезпечить належну реалізацію прав і свобод цієї дитини, належне виховання та лікування, тому позивач підтримує свої вимоги. Отже, в добровільному порядку питання вирішене не було, віник спір і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Судом з наданих сторонами матеріалів та наявних доказів дійсно з`ясовано, що 06 березня 2009 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був зареєстрований шлюб Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції за актовим записом №160. Від цього шлюбу у сторін народились двоє дітей: [PERSON] , [INFO] (актовий запис про народження 1469 складений 22 вересня 2009 року Амур - Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, свідоцтво про народження серії [NUMBER] ), та [PERSON] , [INFO] (актовий запис про народження 163 складений 26 січня 2016 року Амур - Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, свідоцтво про народження серії [NUMBER] ). У зв`язку із тим, що сімейне життя між ними не склалось, відповідач звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою про розірвання шлюбу та стягнення з позивача аліментів на утримання вказаних їхніх неповнолітніх дітей. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2021 року шлюб між сторонами було розірвано та стягнуто вказані аліменти на утримання дітей. Рішення набрало законної сили. Згідно позиції позивача, з якою погодилася відповідачка, у 2014 році у його колишньої дружини [PERSON] був роман із іншим чоловіком, про що вона його повідомила та навіть намагалась здійснити суїцид. Однак, як позивачу тоді здавалось, вони змогли подолати усі трудності. Вона не одноразово просила пробачення та позивач її пробачив і вони намагались знову побудувати родину. Але подальші дії відповідачки після розлучення та усі ті слова, які вона йому говорила, а зокрема погрози йому, що з ним вона перебувала у стосунках виключно до часу побудови власного будинку, щоб мати можливість поділити те майно у подальшому при розлученні, дуже зачіпали його. Враховуючи дії відповідачки та її постійні нагадування про колишнє життя, а також, те, що у відповідачки під час їхнього шлюбу були стосунки із іншим чоловіком, про які вона позивачу розповіла, у останнього з`явилася думка щодо того, що батьком їхньої молодшої доньки [PERSON] , [INFO] є інша людина. Для того, щоб полишити ці думки позивач звернувся до Медико-генетичного центру «Мама папа» задля проведення аналізу ДНК на батьківство. 26 жовтня 2022 року позивачем було отримано результат дослідження № 36405 (дата відбору матеріалу 17 жовтня 2022 року) відповідно до якого вбачається, що між батьком [PERSON] та [PERSON] , комбінований індекс батьківства - 0, ймовірність батьківства - 0. Дане дослідження підтвердило факт того, що позивач не є біологічним батьком [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка писана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження, батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття. Оспорювання батьківства неможливе у разі смерті дитини. Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу. До вимоги чоловіка про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини позовна давність не застосовується. Відповідно до постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», особа, яка записана батьком плини, має право оспорювати своє батьківство, пред`являти позов про виключення плису про нього, як батька з актового запису про народження дитини. Відповідно до цієї ж постанови при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів предметом доказування в справах про оспорювання батьківства є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини. Відповідно до проведеної судом за клопотанням позивача судової медичної експертизи (методом молекулярно-генетичного аналізу геномної ДНК людини), висновок № 740 від 31 березня 2023 року, батьківство [PERSON] у відношенні дитини [PERSON] , [INFO] , виключається. Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного з становлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № і -51/05, § 34, від 7 травня 2009 року). Щодо виключення відомостей про батьківство з актового запису про вродження дитини Відповідно до п.п. 20 п. 1 Розділу III Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 152/2 з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства пі материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. Відповідно до п. 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12 січня 2011 року 96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за № 55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, з включення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану є підставою для внесення таких змін. Згідно п. 2.16.4., п. 2.1.6 Розділу II Правил на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду. Відповідно до п. 2.18 Правил зміни до актового запису цивільного стану вносяться відділом державної реєстрації за місцем зберігання відповідного актового запису цивільного стану, крім випадків, встановлених у п. 2.28 цього розділу. За практикою ЄСПЛ врахування того, що слугує найкращим інтересам дитини, має вирішальне значення в кожній справі такого типу («Ельшольц проти Німеччини»). Наразі існує широкий консенсус на підтримку ідеї того, що в усіх рішеннях щодо дітей мають переважати їхні найкращі інтереси («Нойлінґер і Шурук проти Швейцарії»). При визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два фактори: по-перше, збереження її зв`язків з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, забезпечення її розвитку в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним («Мамчур проти України»). В окремій думці у справі «М.С. проти України» суддя Карло Ранзоні наголошує, що, згідно з позицією ЄСПЛ, батьки повинні мати рівні права в спорах про опіку («Зоммерфельд проти Німеччини») і що найкращі інтереси дитини, залежно від їхнього характеру і серйозності, можуть переважати інтереси батьків («Сахін проти Німеччини»). У Резолюції Парламентської Асамблеї Ради Європи «Рівність та спільна батьківська відповідальність: роль батьків» (Equality and shared parental responsibility: the role of fathers) № 2079 від 02 жовтня 2015 року Асамблея твердо висловила позицію, що саме розвиток спільної батьківської відповідальності допомагає подолати гендерні стереотипи стосовно ролей жінок та чоловіків у сім`ї і є відображенням соціологічних змін, які відбулися протягом останніх 50 років. У зв`язку з цим, Парламентська Асамблея закликала всіх її членів, зокрема і Україну, забезпечити законодавчими нормами та адміністративною практикою рівність прав батьків щодо їх дітей. Велика Палата ВС у Постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц також відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судді Великої Палати ВС вважають, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Велика Палата ВС зауважує, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, і не є частиною національного законодавства України. А законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При розгляді питання щодо проживання дитини насамперед треба виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. У п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача чи їх дитини. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi домовленості i зобов`язання стосовно вiдповiдача (крім передбачених законом, зазначених в позові) відносно аліментів, предмета спору, а вiдповiдач не довів незаконність дій позивача. Твердження вiдповiдача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог, неможливість сплати аліментів - є припущенням. Не може суд прийняти до уваги можливу незгоду відповідача з частиною позову, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено. У відповідності з ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Частиною 1 статті 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обидва з батьків, незалежно від того з ким з них проживає дитина, оскільки Сімейний Кодекс України виходить із принципу рівності прав й обов`язків батьків. Вищезазначене підтверджено і доведено доказами. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та виключити відомості про батька [PERSON] з актового запису № 163, складеного 26 січня 2016 року, про народження [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого Амур - Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції та стягнути з відповідачки на користь позивача сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 992 грн. 40 коп., а також витрати на правову допомогу в сумі 7 000 грн, а всього 7 992 грн. 40 коп.. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved