Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-07 00:00:00

У жовтні 2021 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила ухвалити рішення, яким стягнути із АТ КБ «Приватбанк» на її користь суму грошового вкладу у розмірі 4000 доларів США, 3% річних в розмірі 663,88 грн. та пеню у розмірі 2423,17 грн. В обґрунтування позову посилалась на те, що вона є вкладником АТ КБ «ПриватБанк» згідно з договором №SAMDNWFD0072601053701 від 09.01.2020 вклад «Стандарт» строковий на 6 міс., відповідно до умов якого, вона передала грошові кошти для розміщення на депозитному вкладі, залишок на 14.01.2021 складає 4000 доларів США. З метою отримання власних грошових коштів, які були передані відповідачу, позивач неодноразово зверталась до відповідача щодо їх повернення. До теперішнього часу відповідачем не повернуто вкладені позивачем кошти та не надано належних пояснень щодо врегулювання даного питання, у зв`язку з чим, позивач вимушена звернутись до суду із зазначеною позовною заявою. Судом вірно визначено найменування відповідача як Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк». Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 листопада 2021 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. Відповідач правом на подання відзиву у встановлений судом строк не скористався. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. З урахуванням ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у зв`язку із розглядом справи без повідомлення (виклику) сторін. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 09.01.2020 р. між [PERSON] та Приватним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (нині Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк») укладений договір №SAMDNWFD0072601053701 на оформлення вкладу «Стандарт» строковий на 6 міс. на суму 4000 доларів США. Строк дії вкладу складає 6 міс до 12.01.2021 р. включно; банк відкрив особовий рахунок, на який зараховується вклад № [NUMBER] ; на суму вкладу нараховуються проценти за ставкою 0,01% річних. Укладення договору банківського вкладу визнається та підтверджується договором від 09.01.2020 р. №SAMDNWFD0072601053701. Строк дії вкладу 6 міс. до 12.01.2021 року включно. Вперше, позивач звернулась до відповідача із вимогою про повернення вкладу у липні 2021, яка була отримана банком та надано на адресу позивача відповідь 1648614-ВБ від 16.07.2021 про не можливість здійснити виплату коштів за договором вкладу, а тому, банк призупинив обслуговування позивача (а.с.12-13). Повторно, позивачка направила\~\~на адресу банку заяву про повернення вкладу від серпня 2021 (а.с.10-11), яка була отримана банком та надано на адресу позивача відповідь на 1902480-ВБ від 13.08.2021 про не можливість здійснити виплату коштів за договором вкладу, а тому, банк призупинив обслуговування позивача (а.с.14-15). Згідно статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися «майновими правами» і, відповідно, «майном» у розумінні цього положення (SUK v. UKRAINE, № 10972/05, § 22, ЄСПЛ, від 10 березня 2011 року). Стосовно банківських вкладів Європейський суд з прав людини вважає, що вони беззаперечно становлять «майно», яке належить заявникам згідно зі статтею 1 Протоколу №1 і не заперечується, що заявники можуть забрати ці кошти разом з відповідними процентами, якщо забажають (GAYDUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 45526/99, 46099/99, 47088/99, 47176/99, 47177/99, 48018/99, 48043/99, 48071/99, 48580/99, 48624/99, 49426/99, 50354/99, 51934/99, 51938/99, 53423/99, 53424/99, 54120/00, 54124/00, 54136/00, 55542/00, 56019/00, ЄСПЛ, від 2 липня 2002 року). Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України). Тлумачення частини третьої статті 1060 ЦК України свідчить, що банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за вкладом із спливом строку, який встановлений у договорі банківського строкового вкладу. Судом встановлено, що на вимогу позивачки\~\~вклад їй не повернуто, тому\~\~з урахуванням вищенаведених приписів закону, сума вкладу підлягає стягненню в судовому порядку у розмірі 4000 доларів США станом на 29.09.2021 року за курсом НБУ становить 106279,20 грн. Щодо вимог про стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» суд виходить з наступного. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України). У частині другій статті 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець- це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовано правовідносини за участю споживача. Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг. Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання особою, яка є виконавцем чи надає споживачу послуги. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц, зазначено, що базою нарахування пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» (пункт 68). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зазначено, що відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, яке підтверджено судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту розірвання договору банківського вкладу пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується. Відповідно до умов договору банківського вкладу, строк дії вкладу до 12.01.2021 р., включно. Позивачка скористалася правом на повернення вкладу після закінчення строку дії та у липні 2021 року звернулася до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про виплату належних їй коштів за договором банківського вкладу. Обраховуючи розмір пені, суд\~\~ виходить \~із розміру процентів на суму вкладу - 4 000, 00 доларів\~\~США, що станом на 29 вересня 2021 року становило 106 279, 20 грн. Отже, стягненню підлягає пеня за період з 16 липня 2021 року по 29 вересня 2021 року, розмір якої становить 2 423, 17 грн. (106 279, 20 грн. * 0,03 % * 76 днів).\~\~ Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи те, що не повертаючи кошти за вимогою вкладника, банк не виконав належним чином покладених на нього зобов`язань та позбавив вкладника права користуватись належним їй майном, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми вкладу за вказаним договором, а також процентів. Прострочення виконання зобов`язання щодо повернення суми вкладу у розмірі 4 000, 00 доларів США розпочалося із дня, після отримання від банку заяви про неможливість повернення вкладу 16 липня 2021 року до 29.09.2021 року. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивачки\~\~підлягають три проценти річних у розмірі 663,88 грн. (106 279, 20 грн. * 3 % * 76 днів : 365 днів : 100).\~\~ Згідно із ст.81\~\~ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 76-80 ЦПК України.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідно до вимог\~ЦК України, ст.10\~\~Закону України «Про захист прав споживачів», заборгованість виникла з вини відповідача і має бути відшкодована. Обґрунтовуючи рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Щодо судових витрат суд зазначає наступне. Зважаючи на положення ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави у розмірі 1093,66 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved