Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-01 00:00:00

31.05.2023 року [PERSON] в особі представника - адвоката Олійника О.В. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що 01.12.2018 року між позивачем та відповідачем було укладеного договір позики грошових коштів, а саме фактично відповідачем була видана розписка на отримання від позивача в борг на умовах строковості й повернення грошових коштів в сумі 45 000 доларів США. Відповідно до зазначеної розписки, відповідач отримала в борг від позивача грошові кошти в розміріі 45 000 доларів США з зобов`язанням повернути кошти до 01.01.2022 року. Станом на строк закінчення договору позики, сума позики відповідачем повернута не була. 10.01.2022 року, 15.07.2022 року та 17.01.2023 року позивач направляв відповідачу за її фактичним місцем проживання вимогу про погашення боргу, проте вказані вимоги були залишені відповідачем без задоволення. Враховуючи викладене, позивач змушений був звернувся з позовом до суду за захистом свого порушеного майнового права. Ухвалою суду від 05.06.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 26.07.2023 року підготовче провадження по справі було закрито. Справу призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання сторона позивача не з`явилася. До суду представником позивача направлено заяву, якою позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечує, просить розглянути справу без участі сторони позивача. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась в порядку, передбаченому процесуальним законом, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подавала відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд за письмовою згодою представника позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 01.12.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого позивач (позикодавець) передав відповідачу (позичальнику) у власність грошові кошти у сумі 45 000 доларів США. На підтвердження укладення між позивачем та відповідачем договору позики та передачі позикодавцем коштів на виконання його умов, відповідачем було надано розписку про отримання нею від позивача грошових коштів у сумі 45000 доларів США. Згідно з умовами договору позики від 01.12.2018 року позичальник зобов`язалась повернути позику у строк до 01.01.2022 року, проте зобов`язання своєчасно не виконала та суду таких доказів не надала. Позивач направляв 10.01.2022 року, 15.07.2022 року та 17.01.2023 року відповідачу вимоги про погашення боргу, проте вказані вимоги були залишені відповідачем без задоволення, що підтверджується письмовими матеріалами справи. Зважаючи на викладене, суд вважає, що вимоги позивача ґрунтуються на законі та підлягають задоволенню. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. ч. 1 та 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику грошові кошти у такій самій сумі в строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з умовами договору позики від 01.12.2018 року позичальник зобов`язалась повернути позику у термін до 01.01.2022 року, проте належним чином не виконала прийняті на себе за договором зобов`язання, своєчасно не повернувши її. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Нормами ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству (такий висновок суду відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 16 січня 2019 року №373/2054/16-ц). Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за договором позики від 01.12.2018 року в сумі 45 000 доларів США. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд присуджує з відповідача на користь державного бюджету України судовий збір у сумі 13 420 грн.

Outcome: approved