Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-02 00:00:00

01 травня 2023 року надійшла дана позовна заява. В обгрунтування позовних вимог зазначено. 09 липня 2022 року Київським відділом державної реєстрації шлюбів Центрального міжрегінального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зареєсторвано шлюб між позивачем та відповідачем (відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис № 798). Подружжя має від шлюбу двох дітей: [PERSON] [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Так, сім `я з фактично розпалася, шлюбні відносини припинились 30 беререзня 2023 року. Наразі у сторін відсутні спільні інтереси, взаєморозуміння, наявні різні погляди на життя, спільного господарства не ведуть, станом на час подання цього позову. У зв`язку з неможливістю в подальшому проживати однією сім`єю, позивач просить суд шлюб розірвати. Після припинення шлюбних відносин діти залишились проживати з матір`ю. Відповідач взагалі участі у виховнні та утриманні дітей не приймає. Також просить стягнути з відповідача: - аліменти на її користь на утримання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення найстаршою дитиною повноліття; - аліменти на її користь на її утримання в розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно до досягнення сином [PERSON] , [INFO] трирічного віку, тобто до [INFO] . Посилаючись на обставини викладені вище, позивач просить суд розірвати шлюб з відповідачем з підстав зазначених в позовній заяві. Скориставшись своїм процесуальним правом представник відповідача надіслав до суду відзив від 18.07.2023. Зазначивши, що наразі до суду подано позовну заяву про виключення відомостей про [PERSON] , як про батька дітей. Повідомляє, що біологічним батьком [PERSON] є [PERSON] , біологічним батьком [PERSON] є [PERSON] . Подружжя припинило фактичні шлюбні відносини та не проживає разом, як подружжя. Так, розгляд справи щодо стягнення аліментів наразі є передчасним, оскільки зараз оскаржується факт бітьківства. Просить суд, задовольнити лише вимоги позову в частині розірвання шлюбу та відмовити у задоволенні позову в частині стягнення аліментів. Також, подавши вдповідне клопотання просив: розділити провадження на два окремих провадження; здійснити подальший розгляд справи щодо розірвання шлюбу в порядку спрощеного позовного провадження; зупинити провадження у справі щодо стягнення аліментів, у зв`язку із поданням позовної заяви щодо оскарження факту батьківства до Хортицького районного суду м. Запоріжжя. Відповідно до ч. ч. 6, 7 ст. 188 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання цивільного судочинства. Розгляд позовних вимог, виділених у самостійне провадження, здійснює суддя, який прийняв рішення про роз`єднання позовних вимог. Варто зазначити, що «розділ провадження» взагалі не передбачено нормами цивільного процесуального законодавства. Однак, в порушення норм цивільного процесуального законодавства представником відповідача не надано відповідних письмових доказів, якими б обґрунтовувалися його вимоги, зазнчені в цьому клопотанні. А отже, суд вважає, що клопотання є необґрунтованим та у його задоволенні слід відмовити. Ухвалою суду від 05.05.2023 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Сторони в судове засідання не з`явились, однак 03.08.2023 позивач подав до суду заяву про розгляд даної справи без його участі, позовні вимоги підтримав. Відповідач та його представник подали до суду заяви в яких прохали відкласти розгляд справи , проте з огляду на той факт , що дана справа є малозначною, розглядається в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін , відповідач скористався своїм праваом надання відзиву на позовну заяву, інших будь-яких поважних причин , щодо необхідності відкладення розгляду справи в заявах не наведено , тому суд вважає такі заяви про відкладення судового засідання затягуванням розгляду справи і відмовляє у їх задоволенні. Станом на дату розгляду справи на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про розгляд справи за участю сторін учасниками справи не подавалися. У зв`язку з неявкою у судове засідання сторін, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. На підставі ч. 3 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України справу розглянуто у відсутність відповідача на підставі доказів, наявних в матеріалах справи. Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, у відповідності до свідоцтва про шлюб 09 липня 2022 року між позивачем і відповідачем був укладений шлюб, зареєстрований Київським відділом державної реєстрації шлюбів Центрального міжрегінального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зареєсторвано шлюб між позивачем та відповідачем (відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис № 798). [INFO] народилась [PERSON] про що 24 вересня 2019 року складено відповідний актовий запис № 232 (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ). [INFO] народився [PERSON] про що 03 червня 2021 року складено відповідий актовий запис № 107 (сідоцтво про народження народження серії [NUMBER] ). Так, відповідно до ст. ст. 110 - 112 Сімейного кодексу України (далі - СК України), позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно зі ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка , і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь - яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Суд вважає, що в наданні сторонам строку для примирення немає підстав, оскільки встановлено, що подальше сумісне життя та збереження шлюбу неможливо. Вимоги щодо розподілу майна не пред`являлись. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому,що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Таким чином, зважаючи на те, що сторони сімейних стосунків не підтримують, разом не проживають, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, тому суд вважає, що шлюб підлягає розірванню. Щодо стягнення аліментів. Згідно ст. 5 Протоколу № 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом № 475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.97 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. ч. 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Частиною 2 ст. 18 СК України передбачено, що суд застосовує ті способи захисту прав або інтересів учасників сімейних відносин, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. В частині 2 статті 51 Конституції України закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно зі ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення найстаршою дитиною повноліття, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в цій частині, так як вказаний розмір аліментів буде необхідним і достатнім для гармонійного розвитку дітей. Стосовно стягнення аліментів на утримання дружини в розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно до досягнення сином [PERSON] , [INFO] трирічного віку, тобто до [INFO] ; суд зазначає наступне. Положеннями ч. 1 ст. 75 СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Відповідно до ч. 1 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно з ч. ч. 2, 4 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Таким чином, необхідною умовою утримання дружини, з якою проживає дитина є можливість чоловіка надавати матеріальну допомогу. Виходячи з положень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу. Отже, аналіз даних положень сімейного законодавства України передбачає право дружини - матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині - матері незалежно від цієї обставини. Як було встановлено судом, відповідач є батьком дітей, діти мешкають разом із матір`ю, позивач не працює, так як перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, отже вона потребує матеріальної допомоги від свого чоловіка, що у свою чергу є його обов`язком відповідно до вимог ст. 84 СК України. Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу дружині на її утримання у зазначеному позивачем розмірі, до досягнення дитиною трирічного віку і зазначена сума не буде для відповідача надмірним тягарем. Крім того, відповідачем не надано суду доказів, які свідчать про наявність підстав для звільнення його від обов`язку утримувати дружину. Доводи представника відповідача, суд сприймає критично, оскільки доказів на підтвердження вищенаведених обставин він суду не надав. Зважаючи на те, що належних і допустимих доказів щодо відсутності можливості надавати матеріальну допомогу на утримання дружини відповідач суду не надав, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений за подачу позовної заяви судовий збір в розмірі 1073, 60 грн. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до вимог ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача стягуються судові витрати пропорційно до задоволеної частини вимог. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved