Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з названим позовом, посилаючись на те, що він проживав та зареєстрований з 27.12.2018 року за адресою [ADDRESS] разом з відповідачами. Зазначає, що вищевказана квартира на праві приватної власності належить [PERSON] , за згодою якого він проживає в такій. Вказує, що рішенням Свалявського районного суду від 10.05.2022 року (справа №306/2293/21) у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування - відмовлено. Вважає, що він як член сім`ї власника квартири має право проживати в такій та всилятися в неї, однак відповідачами чиняться перешкоди у реалізації ним даного права. Тому просить суд вселити його у житлове приміщення за вищевказаною адресою та зобов`язати відповідачів не чинити йому перешкод у користуванні вищевказаною квартирою. Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Від позивача та його представника надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують та наполягають на їх задоволенні (а.с. 55). Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] , будучи належним чином повідомленими як про попередні так і про сьогоднішнє судове засідання в таке не з`явилися по невідомим суду причинам (а.с. 22, 25, 33, 39, 44, 46, 52-53). [PERSON] в сьогоднішнє судове засідання не з`явилася по невідомим суду причинам, про попередні судові засідання повідомлена належним чином. Повістка на сьогоднішнє судове засідання повернулася у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою (а.с. 21, 26, 34, 38, 43, 49-50). За приписами ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд встановив наступне. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч. 1 ст. 29 ЦК України). Стаття 47 Конституції України визначає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За приписами ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1,2 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно договору купівлі-продажу від 21.05.2013 року, зареєстрованого в реєстрі за №71 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №3737102 від 21.05.2013 року, квартира за адресою [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] (а.с. 8-10). Чинним рішенням Свалявського районного суду від 10.05.2022 року (справа №306/2293/21, провадження №2/306/191/22) встановлено, що позивач - [PERSON] не проживає у вищевказаному житловому приміщенні (а.с. 11). За приписами ч.4,5 ст. 82 ЦК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Таким чином згадана обставина підтверджує, що права [PERSON] як користувача житлового приміщення за адресою [ADDRESS] , відповідачами порушені, тому суд дійшов висновку, що позовна вимога про вселення позивача до вищевказаної квартири підлягає до задоволення. Щодо зобов`язання відповідачів не чинити перешкоди [PERSON] у користуванні даним житловим приміщенням суд констатує наступне. За приписами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи, що ні позивачем ні його представником належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачами чиняться перешкоди у користуванні позивачем житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] , не надано, суд вважає, що у задоволенні даної вимоги належить відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли. Оскільки солідарне стягнення судових витрат цивільно-процесуальним Законом не передбачено, такі покладаються на відповідачів порівну. Таким чином, враховуючи, що позивача, як учасника бойових дій, звільнено від сплати судового збору, з відповідачів на користь держави належить стягнути по 536,80 грн з кожного. На підставі наведеного,

Outcome: partial