Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-24 00:00:00

У травні 2019 року АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», звернувся до суду з указаним позовом указаним позовом, та з урахуванням уточнених позовних вимог просить зняти з реєстрації відповідачів у квартирі [ADDRESS] , виселити їх у примусовому порядку із зазначеної квартири та зобов`язати звільнити її від особистих речей. Вимоги позову обґрунтовані тим, що згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» право власності на квартиру [ADDRESS] , що належала на праві власності [PERSON] , було зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк» на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі, укладеному 23.03.2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON] , яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Відповідачі, втративши право власності на квартиру, втратили право користування нею, втім продовжують проживання в ній, чим створюють перешкоди в здійснені законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном. Ухвалою судді Богунського районного суду міста Житомира від 18.07.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 21.01.2020 року до участі у справі в якості правонаступника позивача було залучено АТ «Альфа-Банк». Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 21.05.2020 року провадження в справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 295/17089/19 за позовом [PERSON] до акціонерного товариства «Укрсоцбанк» в особі відділення АТ «Укрсоцбанк» в м. Житомирі, правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», третя особа - Державний реєстратор КП «Центр Державної реєстрації» Садківської сільської ради Годзь Євген Іванович, про скасування рішення про державну реєстрацію права на нерухоме майно. Ухвалою судді Богунського районного суду міста Житомира від 30.09.2022 року провадження в справі поновлено. Від відповідачів до суду відзиви на позовну заяву не надходили. Представник позивача у судовому засіданні вимоги позову підтримав, обґрунтовуючи їх викладеними в ньому обставинами. Розгляд справи відбувався за відсутності відповідачів та представника відповідача [PERSON] - адвоката Божок Л.В., які будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судові засідання на розгляд справи неодноразово не з`являлися, причин неявки не повідомляли. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи те, що в справі є достатньо матеріалів про спірні правовідносини сторін, а тому за відсутності заперечень представника позивача суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи згідно статей 280-282 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 78, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 23.03.2007 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач згідно рішення № 5/2019 є АТ «Альфа-Банк» (у подальшому назву було змінено на АТ «Сенс Банк») від 15.10.2019 року, та відповідачем [PERSON] був укладений договір про надання невідновлюваної кредитної лінії № 281/20-209, за умовами якого позичальник отримав грошові кошти у розмірі 32000,00 доларів США зі сплатою 13 % процентів річних та комісій, із кінцевим терміном погашення всіх траншів кредиту до 22 березня 2022 року. У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 23.03.2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений іпотечний договір № 2938, згідно з яким в іпотеку було передано однокімнатну квартиру [ADDRESS] (а. с. 64-71). Згідно пункту 4.1 іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки (пункт 4.2 іпотечного договору). Пунктом 4.6 іпотечного договору обумовлені способи звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». У свою чергу із інформаційної довідки від 16.04.2019 року № 163683936 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта слідує, що на підставі іпотечного договору від 23.03.2007 року накладено обтяження (заборона на нерухоме майно) на квартиру [ADDRESS] , належну [PERSON] , а 24.09.2018 року державним реєстратором КП «Центр державної реєстрації» Садківсьої сільської ради Житомирської області Годзєм Є.І. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 43156476 щодо реєстрації права власності на спірну квартиру за АТ «Укрсоцбанк» (а. с. 38-41). [PERSON] оскаржував державну реєстрацію права власності банку на предмет іпотеки в судовому порядку. 03.11.2021 року в цивільній справі № 295/17089/19 Богунський районний суд міста Житомира ухвалив рішення про відмову в задоволенні позову, яке було оскаржено [PERSON] та [PERSON] в апеляційному порядку. Постановою Житомирського апеляційного суду від 21.03.2022 року апеляційні скарги задоволено частково, скасовано рішення Богунського районного суду міста Житомира від 03.11.2021 року та ухвалено нове рішення про відмову в позові з інших підстав, яке набрало законної сили (а. с. 139 - 145). Згідно довідки ОСББ «Сокіл-7» № 60 від 02.10.2018 року в квартирі [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , 1955 р. н. та з 29.10.2008 року [PERSON] , [INFO] (а. с. 4). АТ «Укрсоцбанк» 26.04.2019 року звертався до відповідача [PERSON] з вимогою звільнити спірне житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про добровільне виселення (а. с. 7, 8). Проте вимога щодо добровільного виселення з житла виконана не була, що і послугувало підставою для звернення банку до суду з цим позовом. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також визначено у статях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимогам ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV (тут і в подальшому - у редакції, що діяла станом на час виникнення спірних правовідносин) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із частиною першою статті 12 цього Закону в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. За положеннямивстатті 33 Закону № 898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 37 Закону № 898-IV визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на нерухоме майно (об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості), яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності (спеціальне майнове право) іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону № 898-IV). Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина друга статті 40 Закону № 898-IV). Одним з основних конституційних прав людини є право на житло, невід`ємною складовою якого є заборона на примусове позбавлення житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України). Вказане конституційне положення знайшло своє закріплення у статті 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), відповідно до якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За приписами частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно з частиною другою цієї статті громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина третя). Аналіз змісту наведених законодавчих положень в їх сукупності дає підстави для висновку, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки - житлове приміщення, у тому числі у позасудовому порядку на підставі іпотечного застереження, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням процедури, передбаченої у частині другій статті 40 Закону № 898-IV та у частині третій статті 109 ЖК України. У разі, якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення, а мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, їх виселення здійснюється примусово, на підставі рішення суду, із застосуванням загального правила про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Отже порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК України. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів. Аналогічні правові позиції неодноразово висловлювались Верховним Судом у своїх рішеннях, зокрема, у постановах Великої Палати від 31.10.2018 року справі № 753/12729/15-ц, від 13.09.2019 року в справі № 520/7281/15-ц, від 12.06.2019 року в справі № 205/578/14-ц, від 22.03.2023 року в справі № 361/4481/19, в яких ураховані вимоги вітчизняного законодавства, положення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентна практика Європейського суду з прав людини. За обставинами справи установлено, що спірне житло було придбане не за рахунок кредитних коштів, а відтак виселення колишнього власника [PERSON] без надання іншого постійного жилого приміщення неможливе. Також оскільки вимоги позову про зняття [PERSON] з реєстраційного обліку зводяться по своїй суті до її виселення з житла, правові підстави для їх задоволення відсутні. Разом з тим, судом установлено, що відповідач [PERSON] 29.10.2008 року був зареєстрований у спірній квартирі, яка є предметом іпотеки, тобто вже після укладення іпотечного договору 23.03.2007 року, без дозволу іпотекодержателя. За умовами пункту 2.1.4. іпотечного договору на іпотекодавця покладено обов`язок не відчужувати предмет іпотеки, а також не передавати його в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування та інше без письмової згоди іпотекодержателя. Вказана умова договору відповідає положенням частини третьої статті 9 Закону № 898-IV, згідно яких іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки, передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Отже, вселення [PERSON] у спірну квартиру після реєстрації його місця проживання в ній та, як наслідок набуття ним права користування нею, відбулося всупереч умов іпотечного договору та прямій забороні, що міститься в Законі № 898-IV. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 року в справі № 361/4481/19, реєстрація місця проживання особи з порушеннями вимог закону та договору іпотеки у житлі, яке є предметом іпотеки, не може використовуватися учасниками цивільного обороту з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки та подальшого його продажу для погашення боргу, що є підставою для виселення такої особи. З урахуванням викладеного наявні обґрунтовані підстави для ухвалення рішення щодо вимоги про виселення [PERSON] зі спірного помешкання, що буде підставою для зняття його з реєстрації за вказаним місцем проживання згідно Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Проаналізувавши надані суду докази, та, враховуючи встановлені судом обставини, суд дійшов до висновку, що реєстрацією місця проживання відповідача [PERSON] у належному на праві власності позивачу житловому приміщенні порушуються його права та створюються перешкоди реалізації ним прав власника нерухомого майном, у зв`язку з чим підлягають судовому захисту шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] , що відповідає способам захисту права власності, передбаченими статтями 16, 386, 391 ЦК України. Поряд із тим, суд не знаходить підстав задоволення позову в частині зобов`язання звільнити квартиру від особистих речей, так як у матеріалах справи відсутні докази перебування особистих речей [PERSON] у вказаній квартирі, їх найменування та кількість. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а отже слід стягнути з [PERSON] на користь позивача 768,40 грн понесених ним витрат на оплату судового збору за одну задоволену судом вимогу немайнового характеру.

Outcome: partial