Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому\~ просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь основну суму боргу з врахуванням індексу інфляції в розмірі 189\~175 грн 50 коп. та три проценти річних в сумі 14\~580 грн, а всього на загальну суму 203\~755 грн 50 коп. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 11.12.2017 між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до яких [PERSON] позичив у відповідача [PERSON] грошові кошти в сумі 121\~500 гривень на строк один рік та зобов`язався повернути 11.12.2018. Відповідач зобов`язання за договорами позики не виконав, кошти не повернув, що змусило позивача звернутися до суду захистом порушених прав. Ухвалою суду від 09.03.2023 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 03.04.2023. 03.04.2023 розгляд справи знято, у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному. Розгляд справи відкладено до 19.04.2023. 19.04.2023 розгляд справи відкладено до 02.05.2023, 22.05.2023 у зв`язку з неявкою відповідача. 22.05.2023 розгляд справи знято з розгляду в зв`язку з перебуванням судді в нарадчій кімнаті. Розгляд справи відкладено до 20.06.2023. 20.06.2023 розгляд справи відкладено до 06.07.2023, 20.07.2023 у зв`язку з неявкою відповідача. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав заяву про те, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до приписів статей 128, 130, 131 ЦПК України. Зокрема, шляхом розміщення оголошення на веб-сайті судової влади України. Про причини неявки суд не повідомив та не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу вимог ч. 8\~ст. 178 ЦПК України\~суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до вимог\~ статті 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, не подав відзив і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач в судове засідання повторно не з`явився, а позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та ухвалення заочного рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини та оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, встановив таке. Із оригіналу розписки вбачається, що 11.12.2017 [PERSON] взяв позику у [PERSON] в сумі 121\~500 гривень на строк один рік та зобов`язався повернути до 11.12.2018. Зміст даної розписки власноруч написано відповідачем [PERSON] на аркуші паперу, де міститься фотокопія з його паспорта. Відповідач [PERSON] зобов`язання за договором позики не виконав, кошти у вищезазначений строк не повернув. Суд приймає до уваги подані позивачем докази, на підставі яких встановлені дані обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Надаючи оцінку зібраним по справі доказам, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). У постанові Верховного Суду України від 14.04.2021 у справі № 642/4200/17 (провадження № 61-6492св19) зазначено, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Аналогічного висновку прийшов Верховний Суд України при розгляді справи № 761/45701/16\~\~у постанові від 16.01.2020. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За умовами статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд при розгляді справи № 483/1953/16-ц\~у постанові від 26.09.2018 та № 707/2606/16-ц від 31.10.2018. Із матеріалів справи вбачається, що оригінал розписки про отримання відповідачем позики знаходиться в матеріалах справи. Статтею 625 ЦК України\~передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Положеннями частини 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Передбачене частиною 2 статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі № 6-49цс12 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 14-446цс18. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до частини 2\~статті 625 ЦК України. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача трьох процентів річних та інфляційних втрат. Згідно підрахунку позивача загальна сума боргу, яка підлягає стягненню складає 203\~755,50 грн, яка складається 189\~175,50 грн інфляційних втрат та 3 % річних 14 580,00 грн. Проаналізувавши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково. Між сторонами дійсно виникли правовідносини починаючи з 11.12.2017, що підтверджується оригіналом розписки, яка знаходиться в матеріалах справи. Суд звертає увагу, що протягом розгляду справи відповідач, який неодноразово викликався до суду жодних пояснень чи письмових доказів, у зв`язку з неможливістю виконання ним умов договору, суду не подав. Також не скористався своїм правом на подачу відзиву на позов. Будь-яких заяв, клопотань на адресу суду від відповідача не надходило. При цьому, після здійсненого судом перерахунку за допомогою калькулятора «Ліги Закон» розмір інфляційних втрат склав 63 379,83 грн, а 3 (три) % річних 14 580,00 грн за період з 01.01.2019 по 31.12.2022. Відповідно до частини 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. В силу частини 1 статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню й з відповідача на користь позивача необхідно стягнути загальну суму боргу в розмірі 199\~459,83 грн., з яких основна сума боргу 121\~500,00 грн, інфляційні втрати 63 379,83 грн та 3 % річних 14\~580,00 грн. Відповідно до\~статті 141 ЦПК України\~з відповідача підлягає стягненню судовий збір. Позовні вимоги позивача задоволені судом частково, на суму 199\~459,83 грн, тобто позовну вимогу задоволено на 98 %. Відповідно розмір судових витрат пропорційно задоволеним вимогам складає 1997 грн, виходячи із розрахунку (2037,60 х 98 % : 100).

Outcome: partial