Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-18 00:00:00

У травні 2023 року [PERSON] (далі - «Позивач-1») та [PERSON] (далі - «Позивач-2») звернулися до суду з позовом до Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради (далі - «Відповідач»), третя особа - [PERSON] (далі - «Третя особа») про повернення малолітньої дитини батькам. В обґрунтування заявлених вимог Позивачі посилаються на наступні обставини. 14.04.2021 року постановою Київського апеляційного суду відібрано малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , у її батьків [PERSON] та [PERSON] без позбавлення їх батьківських прав та передано малолітню дитину [PERSON] , до органу опіки та піклування Білоцерківської міської ради Київської області для подальшого влаштування. На час подання даного позову причини, які перешкоджали належному вихованню дитини та слугували підставою для відібрання дитини від батьків - відпали. Батьки піклуються про фізичний і духовний розвиток доньки [PERSON] , зокрема забезпечують необхідне харчування, догляд, спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення. Батько малолітньої [PERSON] - [PERSON] працює, має можливість утримувати дитину матеріально, веде здоровий спосіб життя. Відповідно до листа Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №4» від 07.03.2023 року №36 [PERSON] отримував медичну допомогу у лікаря-нарколога в період з 2020 року по 2021 рік, та по теперішній час медичну допомогу не отримує. Матір малолітньої [PERSON] - [PERSON] психоактивних речовин не вживає. Позивачі пройшли тренінговий курс «Батьківство в радість» у період з 21.11.2022 року по 13.02.2023 року, що підтверджується відповідними свідоцтвами, виданими Білоцерківським міським центром соціальних служб. З огляду на викладені обставини Позивачі просили повернути їм малолітню [PERSON] , [INFO] , на утримання та виховання. 18.05.2023 року ухвалою суду було відкрито провадження у даній справі, постановлено провести її розгляд за правилами загального позовного провадження (а.с. 19). 21.06.2023 року у підготовчому судовому засіданні позивачі не заперечували проти оголошення перерви для підготовки відзиву на позовну заяву Відповідачем. 21.06.2023 року у підготовчому судовому засіданні представник Відповідача просив оголосити перерву для підготовки відзиву на позовну заяву. Просив долучити до матеріалів справи лист Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області від 19.06.2023 року про приєднання до матеріалів справи копії рішень виконавчого комітету Білоцерківської міської ради: від 11.05.2021 року №305 «Про надання малолітній [PERSON] статусу дитини, позбавленої батьківського піклування та захист її особистих прав» та від 22.06.2021 року №445 «Про встановлення опіки над малолітньою [PERSON] та захист її особистих прав» (а.с. 25). 21.06.2023 року Третя особа не заперечувала проти оголошення перерви для підготовки відзиву на позовну заяву Відповідачем. 19.07.2023 року у підготовчому судовому засіданні Позивачі позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Надали пояснення аналогічні за змістом позовній заяві. Повідомили, що вони пройшли курс лікування від алкогольної залежності та на сьогодні не мають із цим проблем. Постійно відвідують свою малолітню доньку, дбають про неї. Позивач-1 пояснив, що він заробляє кошти шляхом здійснення приватних перевезень пасажирів на орендованому автомобілі, через що має стабільний дохід. Позивач-2 зазначила, що вона є домогосподаркою, утім активно шукає роботу та має намір працевлаштуватися. 19.07.2023 року у підготовчому судовому засіданні представник Відповідача позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Зазначив, що фахівцями Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради за наслідками проведення перевірки встановлено, що Позивачі пройшли лікування у лікаря нарколога. Протягом трьох останніх спеціалісти служби проводили роботу із даною сім`єю. Було проведено обстеження житлових умов. Позивачі пройшли курси батьківства. Просив долучити до матеріалів справи відзив на позовну заяву (а.с. 33-35). 19.07.2023 року у підготовчому судовому засіданні Третя особа не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Пояснила, що вона є матір`ю Позивача-1. Після відібрання малолітньої [PERSON] у її батьків - Позивачів у даній справі, її було призначено опікуном дитини. Повідомила, що з часів відібрання дитини Позивачі змінили у кращий бік спосіб свого життя, пройшли лікування від алкогольної залежності, а Позивач-1 почав працювати і заробляти кошти. Зобов`язалася здійснювати постійну сторонню допомогу та підтримку Позивачам у вихованні малолітньої [PERSON] . Суд, об`єктивно та всебічно дослідивши матеріали даної справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини та зміст спірних правовідносин. Батьками малолітньої [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 20.11.2019 року Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис №1423 (а.с. 7). 14.04.2021 року постановою Київського апеляційного суду відібрано малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , у її батьків [PERSON] та [PERSON] без позбавлення їх батьківських прав та передано малолітню дитину [PERSON] , до органу опіки та піклування Білоцерківської міської ради Київської області для подальшого влаштування (а.с. 9). Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 11.05.2021 року №305 «Про надання малолітній [PERSON] статусу дитини, позбавленої батьківського піклування та захист її особистих прав» встановлено опіку над малолітньою [PERSON] , а Третю особу призначено її опікуном (а.с. 26-27). Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 22.06.2021 року №445 «Про встановлення опіки над малолітньою [PERSON] та захист її особистих прав» малолітній [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування (а.с. 28). Відповідно до листа Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №4» [PERSON] отримував медичну допомогу у лікаря-нарколога в період з 2020 року по 2021 рік, та по теперішній час медичну допомогу не отримує (а.с. 13). Згідно з листом Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №4» від 26.06.2023 року №850 Позивачі пройшли призначене лікарем-наркологом амбулаторне лікування, подальшого спостереження та лікування не потребують (а.с. 36). Відповідно до акту обстеження умов проживання від 10.07.2023 року санітарно-гігієнічні умови проживання Позивачів - задовільні. Для малолітньої [PERSON] буде облаштоване спальне місце в кімнаті батьків. Старша донька [PERSON] має окрему кімнату. [PERSON] та [PERSON] бажають повернути й займатися вихованням та розвитком своєї доньки [PERSON] (а.с. 38). Позивачі пройшли тренінговий курс «Батьківство в радість» у період з 21.11.2022 року по 13.02.2023 року, що підтверджується відповідними свідоцтвами, виданими Білоцерківським міським центром соціальних служб (а.с. 10, 11). Розглядаючи дану цивільну справу суд керується наступними нормами права. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Також у справі «М. С. проти України» у рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, та у рішенні «Мамчур проти України», № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (§ 76). На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Отже, положення про право батьків і дітей бути поряд один з одним не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, при розгляді справи суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини. Відповідно до частини першої статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. За правилом частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Згідно з частиною третьою статті 170 СК України якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. Відповідно до наведеного правила для вирішення питання про повернення дитини батькам необхідно довести, що причини, які стали підставою для відібрання дитини відпали. Водночас, під час вирішення питання про повернення дитини на підставі наведеної статті судам необхідно перевіряти доводи сторін щодо наявності інших підстав, передбачених статтею 170 СК України, для відібрання дитини, які можуть свідчити про існування перешкод для повернення дитини її батькам (одному з батьків). У протилежному випадку створюватимуться умови для безпідставної передачі дитини її батькам та наступного вирішення питання про повторне її відібрання, що порушуватиме справедливу рівновагу між інтересами батьків та дітей. Така позиція висловлена, зокрема, у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.09.2020 року у справі №400/936/18. Даючи оцінку зібраним доказам у справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги Позивачів є законними та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved