Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-02 00:00:00

У вересні 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на її користь суму боргу в сумі 3 268 805,58 грн, з яких: 50 000 дол. США, що станом на 15 вересня 2022 року еквівалентно 1 975 000 грн - сума основного боргу, 20 833,40 дол. США, що станом на 15 вересня 2022 року еквівалентно 822 919,30 грн - проценти за користування грошовими коштами, 418 941,08 грн - індекс інфляції за весь час прострочення, 51 945,20 грн - 3% річних від простроченої суми. Свої вимоги обґрунтовує тим, що між нею та відповідачем 29 жовтня 2019 року укладено нотаріально посвідчений договір позики № 259, відповідно до якого позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти в сумі 1 257 500 грн, що еквівалентно 50 000 дол. США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів в строк до 30 жовтня 2020 року. Факт передачі грошових коштів підтверджується підписанням даного договору. Цього ж дня між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки № 5260 з метою забезпечення виконання останнім зобов`язання по договору позики, згідно з яким передано в іпотеку квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . 02 лютого 2021 року до договору позики був укладений додатковий договір про внесення змін до договору позики № 1192, яким було продовжено строк повернення грошових коштів за договором позики до 30 жовтня 2021 року. Відповідно, також було укладено додатковий договір про внесення змін до договору іпотеки № 1194. Крім того, 02 лютого 2021 року відповідачем було складено та надано позивачу розписку, що підтверджує факт отримання ним грошових коштів в сумі 50 000 дол. США та зазначено додаткове зобов`язання щодо сплати відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 25% річних щомісячно. Станом на день звернення до суду, відповідач зобов`язання за договором позики та розпискою не виконав, тому позивач звернулася до суду з указаним позовом для захисту своїх порушених прав. Крім того, позивач просить, у зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання, стягнути з останнього у порядку статей 625, 1048 ЦК України та з урахуванням написаної ним власноруч розписки, 25% річних, інфляційні втрати та 3% річних. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 30 вересня 2022 року у вказаній справі відкрито загальне позовне провадження. 26 січня 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, однак 03 серпня 2023 року представник позивача подав до суду заяву, в якій зазначив, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, на підставі пункту 3 частини восьмоїстатті 128 ЦПК України, що підтверджується конвертом, який повернувся на адресу суду з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою», про поважність причин неявки суд не повідомив. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність сторін. Частиною першою статті 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи, що сторона позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом установлено, що 29 жовтня 2019 року між позивачем та відповідачем був укладений нотаріально посвідчений договір позики, зареєстрований в реєстрі за № 5259, відповідно до якого позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти в розмірі 1 257 500 грн, що становить еквівалент грошової суми 50 000 дол. США відповідно до середнього комерційного курсу купівлі долару США за гривні, встановленого ПАТ КБ «ПриватБанк» на день укладення договору, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів в строк до 30 жовтня 2020 року. Факт передачі грошових коштів підтверджується підписанням цього договору. Відсотки за цим договором позики не нараховуються (пункт 1 договору). Цього ж дня з метою забезпечення вимог, які витікають з вищевказаного договору позики, між позивачем та відповідачем укладено договір іпотеки, зареєстрований в реєстрі за № 5261. Відповідно до умов якого, в забезпечення виконання зобов`язань відповідач надав в іпотеку належне йому нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] (пункт 1.5. договору іпотеки). 02 лютого 2021 року між позивачем та відповідачем укладено додатковий договір про внесення змін до договору позики, посвідченого Лігуном А. І., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 29 жовтня 2019 року за реєстровим № 5259, відповідно до якого пункт 1 договору викладено у наступній редакції: «позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти у розмірі 1 257 500 грн, що становить еквівалент грошової суми 50 000 дол. США відповідно до середнього комерційного курсу купівлі долару США за гривні, встановленого ПАТ КБ «ПриватБанк» на день укладення договору, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів в строк до 30 жовтня 2021 року. Факт передачі грошових коштів підтверджується підписанням цього договору. Відсотки за цим договором позики не нараховуються». У зв`язку з викладеним, цього ж дня було укладено додатковий договір про внесення змін до договору іпотеки, в якому змінено строк виконання зобов`язань у відповідності до додаткового договору про внесення змін до договору позики, тобто до 30 жовтня 2021 року. Крім того, 02 лютого 2021 року відповідачем було написано розписку, що він отримав від позивача грошові кошти в межах договору позики від 02 лютого 2021 року в повному обсязі (50 000 дол. США). Зобов`язався повернути кошти в строк передбачений договором позики та сплатити відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 25% річних. Відсотки за домовленістю сплачуються щомісячно на картковий рахунок. Пунктом 4 договору позики встановлено, що повернення позиченої суми грошей буде здійснено у м. Києві. Відповідно до статті 545 ЦК України на підтвердження виконання умов цього договору (повернення грошових коштів) позикодавець зобов`язаний надати позичальнику розписку про одержання виконання грошового зобов`язання за цим договором частково або в повному обсязі, яка вчиняється власноручно на зворотному боці примірника позичальника цього договору. За таких обставин та встановлених фактів, суд приходить до висновку, що між сторонами існують зобов`язання, що випливають з договору позики. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 18 вересня 2013 року в справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14. Так, в судовому засіданні, судом було оглянуто оригінали договору позики від 29 жовтня 2019 року, додаткового договору до нього від 02 лютого 2021 року та розписки [PERSON] від 02 лютого 2021 року, встановлено відсутність розписки позикодавця про одержання виконання грошового зобов`язання в повному обсязі чи частково, що свідчить про те, що боргове зобов`язання ним не виконане. Відповідно до частини першої, другої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Тож, за змістом позову та розписки відповідача предметом позики були грошові кошти в гривні з визначеним еквівалентом в іноземній валюті (долар США), тому позивач, звертаючись до суду, просить стягнути з [PERSON] боргові кошти в гривні відповідно до комерційного курсу купівлі долару США до гривні, встановлено АТ КБ «ПриватБанк» станом на 15 вересня 2022 року (1 дол. США=39,5 грн), в розмірі 1 975 000 грн, що не суперечить умовам договору позики. Правильність нарахованої позивачем суми боргу перевірена. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача 25% річних, то суд виходить з наступного. Статтею 536 ЦК України встановлено, шо за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Так, власноручно написаною розпискою відповідач засвідчив своє зобов`язання сплачувати позивачеві відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 25% річних щомісячно. Під час судового розгляду справи будь-яких заперечень щодо змісту вказаної розписки відповідачем надано не було. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з [PERSON] 25% за користування борговими коштами є правомірною. Водночас, судом встановлено, що при розрахунку суми відсотків за користування грошовими коштами позивачем було неправильно визначено період розрахунку з лютого 2021 року по вересень 2022 року, оскільки припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. У той час як права та інтереси позикодавця у разі прострочення виконання грошового зобов`язання охороняються та забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України. З урахуванням викладеного, стягненню підлягають 25% річних за користування борговими коштами за період з 02 лютого 2021 року по 30 жовтня 2021 року в сумі 366 592,47 грн (1 975 000 грн (сума боргу) ? 25% річних / 100% ? 271 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 366 592,47 грн). Щодо стягнення з відповідача 3 процентів річних в розмірі 51 945,20 грн та інфляційних втрат - 418 941,08 грн, то суд зазначає наступне. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на викладене, оскільки відповідач прострочив виконання зобов`язання по поверненню позики, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з [PERSON] 3% річних у розмірі 51 945,20 грн є правомірною. Правильність розрахунку 3% річних судом перевірена. Що стосується нарахування інфляційних втрат на суму боргу, то позивач пред`явила позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті станом на 15 вересня 2022 року, тобто втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції були відновлені еквівалентом іноземної валюти, тому нарахування інфляційних втрат за період з листопада 2021 року по серпень 2022 року є неправомірним. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Частинами другою, п`ятою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що на час звернення до суду, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики, грошові кошти позивачу не повернув, при цьому вказаний термін повернення коштів минув, внаслідок порушення позичальником умов такого договору за ним утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню у судовому порядку, відповідачем наведені позивачем обставини не спростовані, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Згідно із частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 9 055,65 грн судового збору, пропорційно розміру задоволених повних вимог. З огляду на викладене,

Outcome: partial