Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-08 00:00:00

У травні 2023 року [PERSON] (далі - [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - [PERSON] ), в якому просив стягнути з відповідачки на свою користь грошові кошти у сумі 3004,00 доларів США, з яких: 2800,00 доларів США - основний борг; 204,57 доларів США - 3% річних. В обґрунтування позову зазначає, що в грудні 2019 року він надав відповідачці позику в розмірі 2800,00 доларів США, що підтверджується розпискою. Дата повернення позики - до 22 листопада 2020 року. Станом на теперішній час відповідачка борг не повернула, чим взяті на себе зобов`язання не виконала. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 09.05.2023 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Надав суду оригінал розписки, яка долучена судом до матеріалів справи. Відповідачка у судове засідання повторно не з`явилася, про день та час слухання справи повідомлена своєчасно і належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання відповідно до відомостей Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного Управління ДМС України в Харківській області, отриманих судом відповідно до вимог ч.6 ст.187 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив. Судова кореспонденція, що направлялась на адресу [PERSON] , неодноразово поверталась до суду з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою» та «за закінченням терміну зберігання», у зв`язку з чим відповідачка повідомлялася про час та місце проведення судового засідання шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному веб-сайті суду. У відповідності до п. 7 ч. 2 ст. 129 Конституції України, однією з основних конституційних засад судочинства є розумність строків розгляду справи судом. Розгляд справи протягом розумного строку гарантовано і ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Враховуючи, що судове засідання неодноразово відкладалось, відповідачка не виявила наміру скористатись своїми процесуальними правами, в судові засідання не з`являлася, відзив на позовну заяву не надала, будь яких заяв та клопотань від відповідачки не надходило, беручи до уваги, що судом вичерпано всі можливі способи щодо повідомлення особи про час та місце розгляду справи, а також те, що судом явка відповідачки обов`язковою не визнавалась, суд вважає за можливе розглянути позовну заяву за її відсутності. У зв`язку з неодноразовою неявкою в судове засідання належним чином повідомленої про дату, час та місце судового засідання відповідачки, суд, за згодою позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд зазначає про таке. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 22 грудня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] була складена розписка, відповідно до змісту якої позивач передав у власність відповідачки грошові кошти у сумі 2800,00 доларів США, а відповідачка зобов`язалася повернути суму боргу до 22 листопада 2020 року. Крім того, сторони обумовили, що [PERSON] в якості застави до повернення суми боргу залишає [PERSON] свій автомобіль марки CHERRY QQ [NUMBER] 2013 02.08.2013, зобов`язавшись до повернення боргу авто не продавати. Однак, в порушення умов договору [PERSON] свої зобов`язання щодо повернення суми позики в добровільному порядку у визначений сторонами договору строк грошові кошти не повернула, у зв`язку з чим виникла заборгованість зі сплати боргу за договором позики в сумі 2800,00 доларів США. Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини. Підставою позову у цій справі є невиконання відповідачем зобов`язання щодо повернення позивачу коштів за розпискою, яка за своєю правовою природою є договором позики. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином. Судом встановлено, та не спростовано відповідачем, факт підписання відповідачем власноручно договору позики (розписки) від 22 грудня 2019 року. Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено у порядку, встановленому законодавством. Відповідачка не надала до суду жодних заперечень, факт отримання коштів від [PERSON] не спростувала. Стосовно обумовленої сторонами в договорі застави у виді автомобіля, суд зазначає про таке. Зі змісту договору позики вбачається, що [PERSON] в якості застави до повернення суми боргу залишає [PERSON] свій автомобіль марки CHERRY QQ [NUMBER] 2013 02.08.2013, зобов`язавшись до повернення боргу авто не продавати. Як зазначив позивач в судовому засіданні, [PERSON] в його володіння вказаний в договорі автомобіль не передавала, згідно домовленості лише зобов`язалась його не продавати. Відповідачка не надала до суду жодних заперечень та пояснень з цього питання, факт передачі [PERSON] належного їй автомобіля в якості предмету застави не підтвердила. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. В свою чергу, відповідачкою договір позики не оспорювався з підстав, визначених ст. 231 ЦК України. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України 18.09.2013 року у справі № 6-63 цс 13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Судом встановлено, що 22 грудня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого позивач передав у власність відповідачки грошові кошти у сумі 2800,00 доларів США, а відповідачка зобов`язалася повернути суму боргу до 22 листопада 2020 року. Суд, проаналізувавши умови договору позики від 22 грудня 2019 року, встановив, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, в тому й числі і щодо строку виконання договору позики відповідачкою у термін до 22 листопада 2020 року. Договір позики від 22 грудня 2019 року не визнаний судом недійсним, а тому підлягає до виконання. Обов`язки позичальника вважаються виконаними у випадку повернення ним всієї суми позики. Станом на день звернення з позовом відповідачка не повернула позивачу передані в позику грошові кошти в термін до 22 листопада 2020 року в розмірі 2800,00 (дві тисячі вісімсот) доларів США. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина 1 статті 638 ЦК України). Досліджуючи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Суд, проаналізувавши умови договору позики від 22 грудня 2019 року, встановив, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, в тому й числі і щодо строку виконання договору позики відповідачем у термін до 22 листопада 2020 року. Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В силу частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконанням ним грошового зобов`язання. Згідно з частиною 2 статтею 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Такі правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, що відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України є обов`язковими для застосування. Судом встановлено, що відповідачкою не виконано умови укладеного з позивачем договору позики від 22 грудня 2019 року. [PERSON] у визначений сторонами у договорі строк до 22 листопада 2020 року кошти не повернула, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сума основного боргу у валюті, визначеній договором у розмірі 2800,00 доларів США. Щодо наданого позивачем розрахунку 3 % річних, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Суд, дослідивши здійснений позивачем розрахунок 3 % річних від простроченої суми за період з 23.11.2020 по 05.05.2023 (день подання позову), що становить 204,57 доларів США, зазначає, що він здійснений з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки 3 % річних слід було розраховувати за період з 23 листопада 2020 року, тобто з наступного дня за днем, передбаченим у договорі для повернення суми боргу за договором позики, до 23 лютого 2022 року, з огляду на вимоги п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що розраховується наступним чином: 1)з 23.11.2020 по 31.12.2020 кількість днів у періоді - 39; розрахунок: 2800*39*3/100/366 = 8,95 доларів США 2)з 01.01.2021 по 31.12.2021 кількість днів у періоді - 365; розрахунок: 2800*365*3/100/365 = 84 доларів США 3)з 01.01.2022 по 23.02.2022 кількість днів у періоді - 54; розрахунок: 2800*54*3/100/365 = 12,43 доларів США 4) загальна сума 3 % річних від простроченої суми: 8,95+84+12,43 = 105,38 доларів США. З огляду на наведене, позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial