Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-26 00:00:00

До Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області звернулась [PERSON] (далі - позивач) з позовом до Новодмитрівської сільської ради (далі - відповідач), в якому просить: визнати за позивачем у порядку спадкування за заповітом право на земельну частку (пай) розміром 2,13 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Дмитрівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області згідно з сертифікатом на право на земельну частку (пай) серія ЧР № 0215809 від 14.05.1997, виданого Золотоніською районною державною адміністрацією, після смерті [INFO] [PERSON] . В обґрунтування позову зазначено, що позивачка є спадкоємицею [PERSON] , яка померла [INFO] , та яка за життя набула у спадщину майно після смерті свого чоловіка - [PERSON] та свекрухи - [PERSON] . До спадкової маси після смерті [PERSON] входить також належна [PERSON] земельна частка (пай) площею 2,13 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Дмитрівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, що підтверджується Сертифікатом на право на земельну частку (пай) серія ЧР №0215809, виданим [PERSON] . Позивачка звернулась до державного нотаріуса Полтавської районної державної нотаріальної контори Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на вказаний пай. Однак постановою державного нотаріуса від 20.06.2022 № 316/02-31 позивачці було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки у спадкоємця відсутнє юридичне підтвердження факту реєстрації права власності на земельну частку (пай), та доказу родинних стосунків, що підтверджують право на успадкування [PERSON] спадкового майна, що залишилось після смерті [PERSON] . Посилаючись на те, що [PERSON] за життя не отримала Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку та не зареєструвала його, та те, що [PERSON] фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON] , позивачка звернулась з даним позовом до суду. Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 28.06.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання з розгляду справи на 10 год 00 хв 27.07.2023. У підготовче судове засідання позивачка не прибула, явку свого представника не забезпечила. Згідно з наданою перед початком підготовчого судового засідання заявою представника позивача від 24.07.2023, він просить суд здійснювати розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивачки, на задоволенні позову наполягає. Відповідач явку свого представника у підготовче судове засідання явку свого представника також не забезпечив. Відповідно до наданої перед початком підготовчого судового засідання заяви за підписом секретаря сільської ради Кодь І., Новодмитрівська сільська рада просить здійснювати розгляд справи за відсутності свого представника, позовні вимоги визнає повністю. Згідно з ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу (ч. 4 ст. 200 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч. 4, 5 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Таким чином, на підставі викладеного вище, враховуючи, що з матеріалів справи вбачається, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, та не суперечить правам відповідача, суд дійшов висновку, про можливість ухвалення рішення у підготовчому судовому засіданні з розгляду даної справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд зазначає про таке. З матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є дочкою [PERSON] , що стверджується даними свідоцтв про народження Серія [NUMBER] та про укладення шлюбу Серія [NUMBER] від 12.06.1982. Також [PERSON] , [INFO] , є онукою [PERSON] , що підтверджується даними свідоцтв про народження Серія [NUMBER] та про укладення шлюбу Серія [NUMBER] від 12.06.1982, даними посвідки про народження [PERSON] № [NUMBER] , та свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON] серія [NUMBER] . Згідно з свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] від 03.02.2010, виданим Тахтаулівською сільською радою Полтавського району Полтавської області [PERSON] померла [INFO] у селищі Жуки Полтавського району Полтавської області. З наданої державним нотаріусом Полтавської районної державної нотаріальної контори Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) на ухвалу Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 28.06.2023 спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , судом встановлено, що вказана спадкова справа заведена на підставі заяви позивачки - [PERSON] від 19.08.2010. Як вбачається з вказаної спадкової справи за життя [PERSON] склала заповіт від 11.01.2000, посвідчений секретарем Тахтаулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області. Згідно з вказаним заповітом [PERSON] заповіла [PERSON] усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що їй буде належати на день її смерті і на що вона за законом матиме право. Також із спадкової справи після смерті [PERSON] вбачається, що інших спадкоємців після смерті [PERSON] немає. З матеріалів справи судом також встановлено, що [PERSON] є невісткою [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] у селищі Жуки Полтавського району Полтавської області, що стверджується даними посвідки про народження [PERSON] № [NUMBER] , та свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON] серія [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 29.11.1995, виданого Тахтаулівською сільською радою Полтавського району Полтавської області чоловік [PERSON] та батько позивачки - [PERSON] помер [INFO] у селищі Жуки Полтавського району Полтавської області. Згідно з довідкою Тахтаулівського старостинського округу Полтавської міської територіальної громади від 15.06.2023 № 01-16-03.9-03/47 на день смерті [PERSON] - [INFO] в погосподарській книзі № 7 с. Жуки Тахтаулівської сільської ради на 1991-1995 роки до списку членів господарства за адресою: [ADDRESS] внесені [PERSON] та [PERSON] , на день смерті [PERSON] - [INFO] в погосподарській книзі № 3 с. Жуки Тахтаулівської сільської ради на 2001-2005 роки до списку членів господарства за адресою: [ADDRESS] внесені [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до Сертифіката на право на земельну частку (пай) серія ЧР №0215809 , виданого Головою Золотоніської районної державної адміністрації 14.05.1997 члену КСП «Більшовик», розташованого у с. Дмитрівка Золотонського району Черкаської області [PERSON] на підставі рішення Золотоніської районної державної адміністрації від 05.03.1997 № 69 належить земельна частка (пай) площею 2,13 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Дмитрівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, що також підтверджується даними списку неуспадкованих земельних часток (паїв) по Дмитрівській сільській раді Золотоніського району Черкаської області станом на 01.01.2018. Сертифікат на право на земельну частку (пай) серія ЧР №0215809 зареєстровано 14.05.1997 в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 563. Позивачка звернулась до державного нотаріуса Полтавської районної державної нотаріальної контори Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на вказаний пай. Постановою державного нотаріуса від 20.06.2022 № 316/02-31 позивачці було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки у спадкоємця відсутнє юридичне підтвердження факту реєстрації права власності на земельну частку (пай), та доказу родинних стосунків, що підтверджують право на успадкування [PERSON] спадкового майна, що залишилось після смерті [PERSON] . Згідно з висновком про вартість об`єкта оцінки до звіту № 32-230522-007 від 19.0-6.2023 про оцінку ринкова вартість земельної ділянки площею 2.1300 га, що знаходиться за адресою: Черкаська область, Золотоніський район. С. Дмитрівка, КСП «Більшовик» становить 50 000 грн 00 коп. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає про таке. У силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. З матеріалів справи судом встановлено та визнається сторонами, що позивачка є спадкоємицею [PERSON] , яка померла [INFO] , та яка за життя набула у спадщину майно після смерті своєї свекрухи - [PERSON] , яка померла [INFO] у селищі Жуки Полтавського району Полтавської області. Відповідно до п. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 01.01.2004 норми цього кодексу застосовуються до правовідносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто з 01 січня 2004 року. Таким чином, оскільки спадкодавці [PERSON] та [PERSON] померли після набрання ЦК України законної сили, то судом при вирішенні даної справи застосовуються положення ЦК України від 01.01.2004. Статтею 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або законом. Згідно з вимогами ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно з ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. З матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] є свекрухою [PERSON] , що стверджується даними посвідки про народження [PERSON] № [NUMBER] , та свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON] серія [NUMBER] . Станом на день смерті [PERSON] вона мешкала разом з невісткою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що стверджується довідкою Тахтаулівського старостинського округу Полтавської міської територіальної громади від 15.06.2023 № 01-16-03.9-03/47. Згідно з п.211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 №20/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03.03.2004 за № 283/8882 (в редакції чинній станом на дату смерті [PERSON] ), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Відповідно до правового висновку Верховного Суду викладеного у постановах у справі № 305/235/17 та №452/938/18 доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Таким чином, на підставі викладеного вище, враховуючи що належний [PERSON] оригінал сертифіката про право на земельну частку (пай) перебуває у спадкоємиці [PERSON] - позивачки у даній справі, вбачається, що [PERSON] у силу положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України є такою що прийняла у спадщину після смерті [PERSON] належне останній майно, зокрема і належну [PERSON] на підставі Сертифіката на право на земельну частку (пай) серія ЧР №0215809 від 14.05.1997 земельну частку (пай) площею 2,13 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Дмитрівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, що підтверджується. Відповідно до ч.3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Крім того, відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність Свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Пунктом 1 ч.2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Саме з вказаних підстав позивачка змушена звернутися до суду з цією позовною заявою. Згідно з положеннями п.3.3 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Потреба такого способу захисту права власності як пред`явлення позову про його визнання виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється (п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.12.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Відповідно до п. 3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз`яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7 про те, що відповідно до ст. 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: - ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК. Згідно абз. 1, 2 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 «Про судову практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних прав» сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (пункт 17 розд. Х «Перехідні положення» ЗК). Член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Відповідно до п.1 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 № 720/95 (далі - Указ № 720/95), паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Згідно з п. 2 Указу № 720/95 право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 № 899-IV, основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай);рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Згідно з п. 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25.10.2001 № 2768-III, громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно з ч.1 ст. 51 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до п.а, ч.3 ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997, визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Приписами ст. 41 Конституції та п.2 ч.1 ст.3, ст. 321 ЦК України встановлено, що ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою ( ч.2 ст. 382, ст. 392 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ч.1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені після відкриття спадщини. Згідно з ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а частиною 3 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. На підставі п.г ч.1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: прийняття спадщини. Згідно ч.9 ст. 5 Земельного кодексу України від 18.12.1990 № 561-ХІІ в редакції від 22.06.1993, тут і далі в редакції чинній станом на дату видачі сертифіката на право на земельну частку (пай) КСП «Більшовик», серії ЧР № 0215809 виданого на підставі розпорядження Золотоніської районної державної адміністрації №69 від 05.03.1997, кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою ст. 6 цього Кодексу. Відповідно до ст. 22 Земельного кодексу України від 18.12.1990 № 561-ХІІ право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Згідно з ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. Таким чином, на підставі викладеного вище, враховуючи, що позивачка надала суду достатньо доказів на підтвердження позовних вимог, а визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб та не суперечить правам відповідача, суд вважає, що позивачка як спадкоємець після смерті [PERSON] та [PERSON] має законне право на визнання права власності на земельну частку (пай).

Outcome: approved