Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-18 00:00:00

У травні місяці 2023 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила суд стягнути з останнього аліменти у розмірі 1/6 частини його заробітку (доходу), на утримання вагітної дружини, щомісячно, з часу звернення до суду з позовом та до досягнення дитиною, що народиться, трьох років. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] повідомила, що 20 вересня 2017 року між сторонами був укладений шлюб. До укладання шлюбу у сторін народилася дочка [PERSON] , [INFO] . На момент звернення до суду відповідач перебував на військові службі, зареєстрований та проживає окремо від сім`ї. У шлюбі позивач знову завагітніла, з 13 січня 2023 року перебуває на обліку по вагітності в КП «Новомосковська центральна регіональна лікарня інтенсивного лікування». При цьому, позивач не працює, інших виплат не отримує. На її думку, вагітність потребує значних додаткових матеріальних витрат на забезпечення належних умов для збереження здоров`я та народження здорової дитини. З її слів, між сторонами було досягнуто усних домовленостей, відповідно до яких [PERSON] зобов`язувався надавати матеріальну допомогу в розмірі, достатньому для утримання вагітної дружини, однак вказані домовленості не виконувались. Оскільки відповідач матеріальної допомоги на утримання вагітної дружини у добровільному порядку не надає, позивач звернулась до суду з цим позовом. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2023 року по справі відкрито спрощене провадження. У судове засідання позивач не з`явилась, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. У судове засідання відповідач не з`явився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнав в повному обсязі, просив суд задовольнити. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, зазначає наступне. Судом встановлено, що 20 вересня 2017 року між [PERSON] , та [PERSON] був укладений шлюб, про що зроблений відповідний актовий запис № 21, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . З 13 січня 2023 року [PERSON] перебуває на обліку по вагітності в КП «Новомосковська центральна регіональна лікарня інтенсивного лікування», що підтверджується довідкою від 21.04.2023 року. Згідно з ч. 8, 9ст.7СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до положень ч. ч. 1, 2ст. 75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Вагітній дружині мають бути створені у сім`ї умови для збереження її здоров`я та народження здорової дитини (ч. 4ст. 49 СК України). Згідно з ч. ч. 1, 2, 4, 5 ст. 84 СК України, дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності. Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка-батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Аліменти, присуджені дружині під час вагітності, сплачуються після народження дитини без додаткового рішення суду. Приписами ч. 6 ст. 84 СК України визначено, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Статтею 85 СК України урегульовані правовідносини з припинення права дружини на утримання. Аналіз даних положень дає підстави вважати, що сімейним законодавством України передбачено право дружини на утримання чоловіком протягом усього терміну її вагітності та до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, яка перебуває в стані вагітності, а також дружина з якою проживає дитина до трьох років, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині - матері незалежно від цієї обставини. При цьому, головною умовою присудження аліментів, згідно приписів ст. 84 СК України, є наявність у чоловіка можливості надавати матеріальну допомогу вагітній дружині, або дружині яка проживає із дитиною до досягнення нею трирічного віку. Виходячи з положень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу. Тому суд приходить до висновку, що [PERSON] повинен забезпечувати свою дружину [PERSON] під час вагітності та до досягнення дитиною, що народиться, трьох років. Крім того, суд бере до уваги, що відповідачем надано до суду заяву про визнання позовних вимог. Відповідно до положень ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, з`ясувавши усі обставини, вважає, що підстав для відмови у позовних вимогах немає, та вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тож, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 536,80 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved