Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-25 00:00:00

У червні 2023 із позовом звернувся [PERSON] , який просив змінити розмір аліментів, які стягуються на підставі виконавчого листа №232/70/2012, який виданий 24.01.2013 Вінницьким міським судом Вінницької області, за яким з нього стягуються на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожитковий мінімум для дитини відповідного віку до досягнення дочкою повноліття, на стягнення з нього - [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення нею повноліття. Мотивував тим, що сторони є батьками неповнолітньої доньки [PERSON] , на підставі виданого виконавчого листа, з позивача стягується на користь відповідача аліменти у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дочкою повноліття. Наразі склалася важка фінансова ситуація коли позивач не може сплачувати визначений судом розмір аліментів тому просить їх змінити. Ухвалою суду від 02.06.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач надала відзив, у якому проти позову заперечила, та вказала, що дійсно сторони є батьками неповнолітньої [PERSON] , шлюб між ними розірвано, а рішенням суду стягнено з відповідача вище вказаний розмір аліментів. Проте, дитина з 4-5 років має важкі захворювання, які потребують невідкладного лікування, її фізичний стан кожного разу лише погіршується, що змусило відповідачку виїхати закордон для лікування дитини. Наразі дитина проходить лікування у Італії, її проживання, утримання та лікування потребує значних фінансових витрат. Натомість відповідач з 2013 року ухиляється від сплати аліментів, на станом на травень 2023 заборгованість зі сплати аліментів складає 203302,09 грн. Відповідач вважає, що цим позовом позивач хоче лише зменшити розмір заборгованості, а дійсно значимих причин поважності зменшити розмір стягуваних аліментів не наводить. Відповідач також спростовує надану позивачем довідку про доходи вважаючи її неактуальною, адже відомості у ній застарілі. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який рішенням Вінницького суду Вінницької області від 30.11.2012 року розірвано, в період шлюбу у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] . Державним виконавцем Ленінського відділу ДВС Вінницького міського управління юстиції відкрито виконавче провадження про стягнення з позивача на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дочкою повноліття. Загальна сума заборгованості по сплаті аліментів з моменту відкриття виконавчого провадження станом на 15.06.2023 року 203302,09 грн. Дитина [PERSON] , 29.06.2011 має важкі захворювання та є дитиною з інвалідністю, та наразі проходить лікування у Італійській Республіці. Суд не приймає до уваги довідку про відомості з Державного реєстру фізичних осіб відповідача оскільки вона містить застарілі відомості за 2022 рік. Згідно з ч. 1 ст.\~183\~СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частина перша статті 192\~СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, враховуючи зміст ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним і може бути змінений за рішенням суду за наявності підстав, визначених вказаною нормою. При цьому у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (зокрема, статті 182, 183 СК України). Така правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 10.09.2018 (справа № 486/466/18). Предметом доказування у справах про зміну розміру аліментів є, зокрема, зміна матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я одержувача або платника аліментів. З урахуванням вимог ст.\~76\~ЦПК України такі обставини можуть бути доведені, серед іншого, письмовими доказами, на підставі яких можливо встановити обставини, визначені ч. 1 ст. 192 СК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Декларація з прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, закріплює, що дитина повинна мати можливість користуватися благами соціального забезпечення, повинна бути забезпечена належним харчуванням, житлом, розвагами та медичним обслуговуванням. Найкраще забезпечення інтересів дитини повинно бути головним принципом, і відповідальність за це лежить перш за все на батьках дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Держава вживає всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Крім того, статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 11 ЗУ «Про охоронну дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 8\~ЗУ «Про\~охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина 1 ст.\~81\~ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так суд дослідивши надані докази та пояснення сторін прийшов до наступних висновків, позивач при подані позову вказував лише на погіршення його фінансового стану, позивач є працездатним та фізично здорович, а на його утриманні інших осіб немає протилежне не віднайшло свого підтвердження. Судом встановлено, що дитина має ряд захворювань та потребує лікування, позивач має заборгованість зі сплати аліментів у сумі 203302,09 грн. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки належними та допустимими доказами позивачем не підтверджено про неможливість сплачувати аліменти у розмірах визначених судом, а його фінансовий стан, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. У пункті 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз`яснено, якщо факт недоплати судового збору з`ясовано судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд залежно від конкретних обставин справи може: зобов`язати позивача (заявника) доплатити належну суму судового збору і подати суду відповідні докази у встановлений ним строк або стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору. Так при зверненні позивачем до суду ним не було сплачено судовий збір, він посилався на п. 3 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір». Проте суд зазначає, що позивач невірно визначив норму закону, адже він просив зменшити розмір аліментів, а із переліку визначеного п. 3 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» позивачі не звільняються від сплати судового збору з цієї підстави. З огляду на те, що у задоволенні позовних вимог відмовлено із позивача слід стягнути судовий збір у сумі 1073,60 грн на рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved