Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-23 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення суми боргу за договором позики. В обґрунтування вимог зазначив, що 02.04.2020 між позивачем та відповідачем укладено договір позики у вигляді боргової розписки, згідно якого позивач надав, а відповідач отримав грошові кошти в сумі 20 000,00 дол. США. Відповідно до Договору позики строк надання позики до 02.06.2020. Однак відповідач не сплатив борг та уникає вирішення спору. У зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з нього на свою користь загальну суму заборгованості в розмірі 794 483,53 грн., яка складається з заборгованості за договором позики від 02.04.2020 у сумі 731 200,00 грн., 3 % річних у сумі 63 283,53 грн., а також стягнути сплачений судовий збір у сумі 7 944,85 грн. Ухвалою суду від 11.05.2023 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 31.05.2023 закрите підготовче судове засідання та призначена справу до розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав, не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, своєчасно та належним чином був повідомлений про дату, час та місце слухання справи в порядку, передбаченому статтею 128 ЦПК України, відзиву на позов не надав. Згідно вимог статті 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити у цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до вимог часини 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що 02.04.2020 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, згідно якого позивач надав, а відповідач отримав кошти в сумі 20 000 дол. США у борг. Строк, на який надавалася позика, становила 2 місяці з моменту її отримання позичальником до 02.06.2020, що підтверджується розпискою від 02.04.2020 (а.с. 8 копія розписки). Однак, відповідач не повернув отримані грошові кошти та уникає вирішення спору. Договір підписаний особисто відповідачем, що ним не спростовано. На момент винесення рішення борг не повернуто. Згідно зі статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Відповідно до положень статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Вказане підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 08.06.2016 (справа № 1103цс16), від 12.04.2017 (справа № 442/8157/15-ц), тощо, яка згідно зі статтею 263 частиною 4 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України, З матеріалів справи вбачається, що сторони дотримались письмової форми договору та відповідачем була складена боргова розписка. Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій саме сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Стаття 526 ЦК України визначає, що зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов позики та Цивільного Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а при відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до частин 2, 3 статті 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Виходячи з наведених вище норм матеріального права, визначальним фактором при визначенні правовідносин позики є визначення розписки як боргового документа. Борговим документом або документом, що підтверджує факт укладення договору позики, має бути документ в якому визначені основні характеристики договору позики згідно з положеннями статті 1046 ЦК України. Таким чином, наявність у розписках визначеного обов`язку позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) дає можливість визначення правовідносин, що виникли між сторонами як з договору позики. Правовий аналіз статті 545 ЦК України дає підстави вважати, що держатель оригіналу боргового документа є належним кредитором у зобов`язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий документ. Тобто наявність оригіналів документів у позивача може свідчити про наявність певних зобов`язань саме перед ним. Позивачем надано розписку про отримання відповідачем грошової суми в розмірі 20 000 дол. США, у розписці відповідачем зазначено, що він зобов`язується повернути вказану суму до 02.06.2020. Тому встановивши, що між сторонами укладена боргова розписка, підтверджується не лише факт укладення договору, а й факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, що дає підстави суду зробити висновок про виникнення між сторонами правовідносин з договору позики. При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано (постанова Верховного Суду від 01.08.2018 у справі № справа № 654/2275/16-ц). Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16.04.1991 №959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23.09.1994 №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема кредиту, не суперечить чинному законодавству. Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18). З огляду на викладене вище, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги позивача в частині стягнення боргу за борговою розпискою, та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 02.04.2020 у гривневому еквіваленті, але сума боргу має бути розрахована виходячи з курсу гривні щодо долару США станом на 02.04.2020, тобто на дату складання борговою розписки. Офіційний курс гривні щодо долару США на дату 02.04.2020 становив: 1 долар США = 27,7538 грн. Тобто сума боргу має дорівнювати: 20 000 доларів США х 27,7538 грн. = 555 076,00 грн. Крім того, згідно з частиною другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З 03.06.2020 по 21.04.2020 (звернення до суду з позовом) кількість днів прострочення сплати боргу становить 1056 днів. Як вбачається з матеріалів справи, позивач заявив вимогу про стягнення з відповідача на свою користь 3% річних від суми боргу в сумі 1 730,95 дол. США, що еквівалентно 63 283,53 грн. Але суд не погоджується з таким розрахунком, оскільки позов подано до суду, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, 25.04.2023. Також позивач розраховує еквівалент беручи за основу курс гривні щодо долару США станом на 21.04.2023, що є невірним. Оскільки має бути взятий курс гривні щодо долару США станом на 02.04.2020, тобто на дату складання боргової розписки. Тому судом зроблено свій розрахунок. 3% річних за період з 03.06.2020 по 21.04.2023 (1056 днів) становлять: 20 000 доларів США х 3% річних / 100% х 1056 днів /365 днів = 1 735,89 доларів США. Офіційний курс гривні щодо долару США на дату 02.04.2020 становив: 1 долар США = 27,7538 грн. 1 735,89 доларів США х 27,7538 грн. = 48 177,54 грн. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог у цій частині, та відповідно про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у сумі 48 177,54 грн. Проаналізувавши чинне законодавство, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача щодо стягнення боргу та 3% річних підлягає частковому задоволенню, оскільки відповідач не бажає виконувати своє грошове зобов`язання перед позивачем. Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню загальна сума боргу в розмірі 603 253,54 грн. (555 076,00 грн. + 48 177,54 грн.). Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат, а саме судового збору в сумі 7 944,85 грн., сплаченого при подачі позову, тому оскільки позов підлягає частковому задоволенню, суд з врахуванням положень статті 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених вимог, а саме 6 032,55 грн. (603 253,54 грн. х 7 944,85 грн. / 794 483,53 грн.). На підставі викладеного та

Outcome: partial