Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] та неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] разом з батьком. Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.12.2021 року було розірвано. У шлюбі у сторін народилося троє дітей, двоє з яких - [PERSON] та [PERSON] проживають разом з батьком. Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задоволити. Відповідач повідомила, що вона заперечує проти задоволення позовних вимог, бажає спілкуватися з дітьми та хоче, щоб вони проживали разом з нею. Уповноважений представник третьої особи в судове засідання не з`явилася та про причини неявки суд не повідомила, натомість попередньо подала до суду висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівського міської ради. Дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне. Судом встановлено, що шлюб між позивачем - [PERSON] та відповідачем - [PERSON] на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.12.2021 року було розірвано (а.с 8, зворот). Сторони по справі є батьками [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 28.09.2022, повторне) та [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 04.10.2022, повторне). Згідно з рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.01.2023 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради №555 від 20.12.2022, встановлено матері порядок побачень з дітьми - [PERSON] та [PERSON] , а батьку з донькою - [PERSON] . Оцінюючи вищевказані обставини справи у їх сукупності та взаємозв`язку суд також враховує наступне. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Також, при вирішенні переданого на розгляд суду позову, слід врахувати те, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.91 №789-XII в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення ст.8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Європейський суд з прав людини зауважив на тому, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків. По відношенню до спірної по справі ситуації слід зазначити, що одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, в якості останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної правової процедури. Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи. У висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 23.06.2023 №2769/01-36/42-23 констатовано про доцільність визначення місця проживання дітей за місцем проживання батька (а.с. 25 зворот). Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.01.2023 по справі №303/7029/22 було встановлено, що діти проживають разом з позивачем, а на їх утримання з відповідача були стягнуті аліментні платежі. Судове рішення позивачем не оскаржувалося. Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи на предмет їх відповідності зазначеним судом нормам права, з урахуванням висновку органу опіки та піклування, а також заслухавши позицію сторін по справі, суд приходить до висновку щодо доцільності визначення місця проживання [PERSON] разом із батьком. При цьому, відповідно до частини другої статті 29 Цивільного кодексу України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (частина 3 статті 160 Сімейного кодексу України). Враховуючи той факт, що [PERSON] , [INFO] , на дату ухвалення судом даного рішення, досягла вісімнадцятирічного віку, тому у відповідності до положень частини другої статті 29 Цивільного кодексу України та частини третьої статті 160 Сімейного кодексу України, вона визначає своє місце проживання самостійно. Вищевикладене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 28.09.2022 у справі №686/18140/21. Отже, підстави для втручання суду у порядок, який фактично склався і який відповідає інтересам [PERSON] , відсутні. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України на відповідача слід покласти обов`язок зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed