Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-31 00:00:00

[PERSON] , (далі - позивач) звернулася до суду із позовом до [PERSON] (далі - відповідач), третя особа: Служба у справах дітей Боярської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини. В обгрунтування позову позивач вказала, що з відповідачем у зареєстрованому шлюбі не перебувала, але за час спільного проживання у них народилася спільна дитина, син - [PERSON] , [INFO] . Після припинення спільного проживання, жодних рішень щодо визначення місця проживання дитини вони не приймали, однак малолітній [PERSON] з народження і по момент звернення із цим позовом проживає разом із нею та перебуває на її утриманні. Відповідач протягом тривалого часу не цікавиться сином, не приймає участі у його вихованні, не піклується про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, матеріальної допомоги не надає. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.04.2019 у справі 369/15309/18, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13.08.2019, з відповідача було стягнуто на користь позивача аліменти на її утримання у розмірі 500 грн. (п`ятсот грн.) до досягнення малолітнім [PERSON] трьох років, починаючи з 30.11.2018 року та аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 3000 грн. (три тисячі грн.) до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 30.112018 року. Оскільки тривалий час відповідач не виконував рішення суду, постановами Макарівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 23.09.2019 відповідача було внесено до Єдиного реєстру боржників та обмежено у праві виїзду за межі України, у праві керування транспортними засобами та користування зброєю. Враховуючи той факт, що на момент присудження аліментів, відповідач працював за кордоном, що встановлено судами у справі №369/15309/18, обмеження у праві виїзду стимулювало відповідача виконувати рішення суду хоча б частково. Однак, будь-якої іншої зацікавленості у житті малолітнього сина відповідач не проявляв з листопада 2017 року та не проявляє й досі. Позивач самостійно виконує батьківські обов`язки, в тому числі користується допомогою власних батьків, тобто дідуся та бабусі малолітнього [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] . З листопада 2017 року батько дитини жодного разу не відвідував малолітнього сина [PERSON] , його життям не цікавився, участі у вихованні не брав. При цьому, сама позивач характеризується позитивно, повноцінно займається вихованням та утриманням сина, створила всі умови для проживання та розвитку дитини з нею. Крім того, позивач забезпечує кожного року поїздки з сином на оздоровлення. З урахуванням відсутності узгодженого місця проживання з матір`ю, позивач змушена кожного року звертатися до Служби у справах дітей для підтвердження місця проживання дитини з нею, оскільки отримати відповідну нотаріальну згоду від відповідача не має об`єктивної можливості, оскільки відсутні його контакти з нею та дитиною, встановити його фактичне місцезнаходження немає можливості. За фактами неналежного виконання відповідачем батьківських обов`язків позивач зверталась до Служби у справах дітей, однак листом Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 22.10.2019 №С 137773.4181.2 була повідомлена, що відповідач запрошувався до Служби у справах дітей, однак жодного разу не з`явився, тому провести бесіди та взяти пояснення стосовно виконання ним батьківських обов`язків можливості немає. Таким чином, позивач вважає, що визначення місця проживання дитини разом з матір`ю у судовому порядку відповідатиме найкращим інтересам малолітнього [PERSON] , [INFO] , дасть змогу позивачу безпечно вчиняти юридично значущі дії, які є необхідними для забезпечення найкращих інтересів спільного малолітнього сина. Враховуючи викладене, позивач просить суд: визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , адреса реєстрації місця проживання: [ADDRESS] ) за її місцем проживання; стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Ухвалою судді Макарівського районного суду Київської області Білоцької Л.В. від 09.09.2022 року позов [PERSON] , прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд цивільної справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 17.10.2022 року, яке неодноразово відкладалося, черговий раз на 01.08.2023 року, встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву відповідно до ст. 178 ЦПК України, а третій особі - строк для подання письмових пояснень. Ухвалою суду від 13.04.2023 року зобов`язано Службу у справах дітей Боярської міської ради у порядку ч. 5 ст. 19 СК України, надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. Вказаний висновок надійшов до суду 26.07.2023 року та приєднаний до матеріалів справи. Ухвалою суду від 01.08.2023 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті в цей же день. Згідно поданої до суду заяви представника позивача адвоката Чернявської О.Д., остання просила розглянути справу у її та позивача відсутність на підставі письмових матеріалів. У судове засідання 01.08.2023 року відповідач не з`явився. Згідно поданої заяви від 12.10.2022 року відповідач позовні вимоги визнав. Від третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника за наявними у справі матеріалами. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до переконання, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони у справі, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у зареєстрованому шлюбі не перебували, але від спільного проживання мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] (а.с. 16). Позивач зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13-15). Малолітній [PERSON] зареєстрований та проживає з позивачкою за адресою: [ADDRESS] та перебуває на її утриманні (а.с. 19, 20). Як вказала позивач, а відповідач визнав, що після припинення спільного проживання, позивач з відповідачем жодних рішень щодо визначення місця проживання дитини не приймали, однак малолітній [PERSON] з народження і по момент звернення із цим позовом проживає разом із позивачем, та перебуває на її утриманні. Відповідач протягом тривалого часу не цікавиться сином, не приймає участі у його вихованні, не піклується про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, матеріальної допомоги не надає. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.04.2019 у справі 369/15309/18, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13.08.2019, з відповідача було стягнуто на користь позивача аліменти на її утримання у розмірі 500 грн. (п`ятсот грн.) до досягнення малолітнім [PERSON] трьох років, починаючи з 30.11.2018 року та аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 3000 грн. (три тисячі грн.) до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 30.11.2018 року (а.с. 23-30). Постановою Макарівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 23.09.2019 року відповідача було внесено до Єдиного реєстру боржників та обмежено у праві виїзду за межі України, у праві керування транспортними засобами та користування зброєю (а.с. 32-42). Позивач забезпечуючи кожного року поїздки з сином на оздоровлення, зверталася 16.06.2021, 08.06.2022 до Служби у справах дітей та сім`ї Боярської міської ради з відповідними заявами та розпорядженнями про затвердження висновку служби у справах дітей та сім`ї щодо підтвердження місця проживання дитини [PERSON] з матір`ю для його тимчасового виїзду за межі України від 07.12.2018 №882, від 27.11.2019 №955, від 08.07.2021 №9/131, від 14.07.2022 №8/120 (а.с. 43, 44, 47-54). З акту обстеження матеріально-побутових умов проживання, складеними депутатом Боярської міської ради Верголясом О.І. 08.06.2021 року, позивач характеризується позитивно, повноцінно займається вихованням та утриманням дитини, створила всі умови для проживання та розвитку дитини (а.с. 45). За фактами неналежного виконання відповідачем батьківських обов`язків позивач зверталась до Служби у справах дітей, однак листом Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 22.10.2019 №С 137773.4181.2 була повідомлена, що відповідач запрошувався до Служби у справах дітей, однак жодного разу не з`явився, тому провести бесіди та взяти пояснення стосовно виконання ним батьківських обов`язків можливості немає (а.с. 46). З листопада 2017 року батько жодного разу не відвідував малолітнього [PERSON] , його життям не цікавився, участі у вихованні не брав, що підтверджується характеристикою наданою сусідом Позивача - [PERSON] , довідкою лікаря Комунального некомерційного підприємства «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради» [PERSON] від 01.08.2022, характеристикою керівника групи дошкільного розвитку при комунальному закладі «Культурно-мистецький центр» в селі Тарасівка, «Дошколярик» та заняттями з малювання [PERSON] від 02.08.2022, довідкою Тарасівського закладу дошкільної освіти "Віночок» Боярської міської ради від 17.05.2022 №18 (а.с. 55-58). Позивач працює в Київській митниці на посаді державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Західний» з 11.12.2000 року та отримує відповідні доходи (а.с. 59, 60-72). Рішенням Виконавчого комітету Боярської міської ради Київської області №10/57 від 06.07.2023 року «Про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] » затверджено відповідний Висновок (а.с. 130). Відповідно до вказаного Висновку, Служба у справах дітей Боярської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 131-133). Вирішуючи вимоги за даним позовом суд виходить також з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Ч. 4 ст. 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Ч. 1, 2 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Тож, приймаючи визнання відповідачем позову, що не суперечить закону та не порушує прав інших осіб, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх належними, допустимими, достовірними, враховуючи інтереси дитини, а також те, що позивач не чинить жодних перешкод у спілкуванні батька з дитиною, суд приходить до переконання про можливість визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , а тому позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141, ст. 142 ЦПК України, оскільки відповідач визнав позов, тому з нього слід стягнути 50 відсотків судового збору (992,40 грн.) в сумі 496,20 грн. на користь позивача, при цьому решту 50 відсотків судового збору (992,40 грн.) в сумі 496,20 грн. слід повернути позивачу з державного бюджету.

Outcome: approved