Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-30 00:00:00

До Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшла вказана позовна заява, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у розмірі 38 493, 71 грн., витрати на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 5 000 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 992, 40 грн. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на те, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 20.10.2020 року, він є власником транспортного засобу «Форд Фокус» р. н. [NUMBER] , як на час настання страхового випадку так і на час подачі даного позову. 01.04.2022 року приблизно о 10:00 год., [PERSON] , керуючи транспортним засобом - автомобілем марки "Фольксваген", державний номерний знак [NUMBER] , рухаючись в м. Києві по просп. Перемоги (Житомирський шляхопровід) - в сторону центра міста, у зв`язку з дорожньою обстановкою (перекриття шляхопроводу) був змушений виїхати на зустрічну смугу, де організовано рух у обох напрямках при цьому не переконався в безпечності маневру, не надав перевагу в русі в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем марки "Форд", д.н.з. [NUMBER] , що призвело до пошкодження зазначених транспортних засобів, чим порушив п.п. 2.3 б, 10.1 ПДР України. Згідно постанови Святошинського районного суду м. Києва відповідача [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850.00 грн. (вісімсот п`ятдесят гривень нуль копійок). На час ДТП цивільно-правова відповідальність автомобіля «Фольксваген Транспортер», р. н. [NUMBER] під керуванням Відповідача була застрахована згідно чинного договору ОСЦПВВНТЗ (поліс № 205923846 від 16.09.2021 року) в Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа Гарант». Одразу ж після події ДТП, Позивач звернувся до страховика із повідомленням про ДТП та заявою про виплату страхового відшкодування в порядку ст. ст. 3, 6, 22, 28, 29, 30, 33, 35, 36 спеціального ЗУ «ОСЦПВВНТЗ». У подальшому, після проведення розслідування страхового випадку «Страхова компанія «Альфа Гарант» на виконання вимог закону та взятих на себе в силу договору обов`язків, компенсувало на користь позивача 81 596.29 грн. 00 коп., за мінусом франшизи 2 500.00 грн., яка не відшкодовується страховиком та передбачена полісом № 205923846 від 16.09.2021 року. Ліміт відповідальності страховика по договору ОСЦПВВНТЗ складає 130 000,00 грн., за шкоду заподіяну майну на одного потерпілого, франшиза 2 500.00 грн. Згідно видаткової накладної №12-09 від 12.09. 2022 року, вбачається, що для ремонту автомобіля він придбав у ФОП [PERSON] запчастини на загальну суму 43 940, 00 грн. Згідно акту №ОУ-0001209 здачі-прийняття робіт (надання послуг), вбачається, що ФОП [PERSON] , надані послуги по ремонту автомобіля на становлять на загальну суму 76 150. 00 грн. Оплата позивачем проводилася частинами. 15.07.2022 року, позивачем було сплачено аванс в сумі 50 000.00 грн., а 14.11.2022 року, проведено із ФОП [PERSON] , дорозрахунок в сумі 70 090.00 грн. Таким чином, загальна вартість ремонту автомобіля Позивача за наслідками вищевказаної ДТП, склала 120 090.00 грн. Страховик компенсував лише частину цих витрат в сумі 81 596.29.00 грн. Розмір невідшкодованої шкоди становить 120 090.00 (сто двадцять тисяч дев`яносто гривень 00 копійок) мінус 81 596.29 (вісімдесят одна тисяча п`ятсот дев`яносто шість гривень 29 копійок, тобто 38 493.71 грн., яка в силу вимог ст. 1194 ЦК України повинна бути стягнута з Відповідача. Посилаючись вищевказане позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 грн. та сплачений судовий збір. У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 20.01.2023 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження. Позивач подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. У судове засідання відповідач не з`явився. Про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не відомі. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За письмовою згодою позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, знаходить що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Положеннями ч.ч.1,2 ст.1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням, серед іншого, транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовом про відшкодування шкоди», шкода заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом ст.1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). Судом встановлені наступні фактичні обставини. 01.04.2022 року приблизно о 10:00 год., керуючи транспортним засобом - автомобілем марки "Фольксваген", державний номерний знак [NUMBER] , рухаючись в м. Києві по просп. Перемоги (Житомирський шляхопровід) - в сторону центра міста, у зв`язку з дорожньою обстановкою (перекриття шляхопроводу) був змушений виїхати на зустрічну смугу, де організовано рух у обох напрямках при цьому не переконався в безпечності маневру, не надав перевагу в русі в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем марки "Форд", д.н.з. [NUMBER] , що призвело до пошкодження зазначених транспортних засобів, чим порушив п.п. 2.3 б, 10.1 ПДР України. Згідно постанови Святошинського районного суду м. Києва відповідача [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850.00 грн. (вісімсот п`ятдесят гривень нуль копійок). Постанова набрала законної сили 28 квітня 2021 року. Таким чином, вина відповідача у завданні шкоди доведена належним чином та відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України доведенню не підлягає. У відповідності до звіту №94-D/10/19 від 27.06. 2022 року про визначення розміру матеріального збитку завдану власнику колісного транспортного засобу -вартість відновлювального ремонту із урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників автомобіля, пошкодженого внаслідок ДТП, яка відбулась 01.04.2022 року становить 120 090 грн. 00 коп. Звертаючись до суду із даним позовом про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, позивач посилався на те, що з відповідача підлягає стягнення різниця між фактичною завданою шкодою та страховим відшкодуванням, як з винної особи заподіювача шкоди. З матеріалів справи вбачається, що позивачу була проведена виплата страхового відшкодування. Проте, у зв`язку з недостатністю страхової виплати для повного відшкодування шкоди завданої позивачу, решта розміру матеріальної шкоди, яка складає різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), та дорівнює 38 493, 71 грн. має бути відшкодована відповідачем, як безпосереднім завдавачем шкоди, що повністю узгоджується з положеннями ст. 1194 ЦК України. Відповідач у добровільному порядку сплатити різницю в розмірі матеріальної шкоди відмовився, що підтверджується претензією від 08.12.2022 року. Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до правових висновків викладених в постановах Верховного Суду у справі №595/215/17 від 23.07.2018, № 469/1021/15-ц від 06.06.2018 з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Норми статей 1166, 1187, 1188 ЦК України передбачають презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є правовою підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні джерелом підвищеної небезпеки шкоди не покладається, він лише повинен довести факт завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними діями або бездіяльністю, її розмір та наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою. Правовою підставою покладення на відповідача відповідальності за заподіяну майнову чи моральну шкоду є доведення факту завдання шкоди і того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Доведення цих обставин відбувається на загальних підставах. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» у п. 4 роз`яснив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Отже, передумовою відшкодування шкоди, заподіяної особі, є наявність у діях відповідача повного складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності), шкідливих наслідків у вигляді заподіяння позивачу збитків, причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та завданими позивачу збитками, а також вини правопорушника. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робі, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Постановою судді Святошинського районного суду м. Києва від 18 квітня 2022 року відповідача [PERSON] визнано винуватим у зазначеній дорожньо-транспортній пригоді. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З приводу витрат на правову допомогу судом встановлено наступне. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у числі інших, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов"язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону,яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частинами 2, 3, 8 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові втирати витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Представництво у суді адвокат Сагаль Сергій Вікторович здійснював на підставі договору про надання правової допомоги від 28 вересня 2022 року. Позивачем понесено такі судові витрати: 992, 40 грн - сплата судового збору та 5 000,00 грн - витрати на оплату послуг адвоката. На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу представником позивача надано: - договір про надання правничої допомоги від 28 вересня 2022 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер про надання правничої (правової) допомоги серії СВ №1037293 від 28.09. 2022 року, розрахунок понесених позивачем витрат на оплату понесених позивачем судових витрат, відповідно до якого вартість послуг адвоката складає 5 000 грн., оригінал квитанції від 22 грудня 2022 року про сплату 5 000, 00 грн гонорару. Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). При вирішенні питання про стягнення витрат за правничу допомогу суд враховує обсяг наданої правничої допомоги адвокатом, потребу у вчинені запитів адвоката, участь представника позивача в судових засіданнях, їх кількість та час, підстави відкладення судових засідань, той факт що судом задоволені позовні вимоги в повному обсязі та приходить до висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в повному обсязі у розмірі -992, 40 грн. за сплату судового збору та 5 000,00 грн - витрат на оплату послуг адвоката. За таких обставин суд, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, дійшов висновку про можливість задоволення позову. З урахуванням задоволення позову та на підставі статті 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача також підлягає судовий збір.

Outcome: approved