Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-07 00:00:00

В червні 2023 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до Вінницького обласного центру зайнятості, в якому просить: стягнути з відповідача на свою користь матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі 33429,44 грн., матеріальну допомогу для оздоровлення в розмірі 33429,44 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з розрахунку 1134,44 грн. за кожен день прострочення по день ухвалення судового рішення по справі. Позов мотивовано тим, що позивач в період з 11.01.1993 по 20.03.2023 працювала у Вінницькій обласній службі зайнятості. З 04.05.2018 по 20.03.2023 працювала на посаді директора Тростянецької районної філії Вінницького обласного центру зайнятості. 02.01.2023 позивачем на ім`я директора Вінницького обласного центру зайнятості Скоковської Г. П. було подано звернення про розгляд заяв про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги на оздоровлення. Надання вищезгаданих допомог передбачено п. 3.1.6 та п. 3.1.7 Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом Вінницького обласного центру зайнятості на 2021-2023 роки, прийнятого на загальних зборах трудового колективу Вінницького обласного центру зайнятості 01 червня 2021 року. За наслідками розгляду звернення позивача від 02.01.2023 Вінницький обласний центр зайнятості, листом №08-20/253-23 від 18.01.2023 відмовив у виплаті надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги на оздоровлення з посиланням на ту обставину, що кошти на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги для оздоровлення в Тимчасовому кошторисі видатків Вінницького обласного центру зайнятості на 1 квартал 2023 року не передбачені. Також, директорам районних, міськрайонних та міській філії Вінницького обласного центру зайнятості Вінницьким обласним центром зайнятості було надіслано лист від 19.01.2023 №08-20/265-23 про те, що кошти на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги для оздоровлення в Тимчасовому кошторисі видатків Вінницького обласного центру зайнятості на 1 квартал 2023 року не передбачені. 31 січня 2023 року Постановою КМУ №85 затверджено бюджет Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття на 2023 рік, який затверджує витрати на утримання та забезпечення діяльності Державної служби зайнятості. Зважаючи на це, позивач, 06.02.2023 подала заяву (звернення) на ім`я директора Вінницького обласного центру зайнятості Скоковської Г. П. про повторний розгляд заяв [PERSON] від 02.01.2023 про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги на оздоровлення. У відповідь на заяву Вінницький обласний центр зайнятості листом від 22.02.2023 №5.1/08-20/804-23 повідомив, що Державним центром зайнятості 15.02.2023 затверджено кошторис видатків Вінницького обласного центру зайнятості на 2023 рік, але фонд заробітної плати, затверджений в кошторисі, розрахований тільки на 2 штатні одиниці, які передбачено штатним розписом у новоствореній структурі Гайсинської філії для Тростянецького сектору (з 11 працівників після ліквідації Тростянецької районної філії Вінницького обласного центру зайнятості передбачено лише 2 посади працівників Тростянецького сектору Гайсинської філії). 20.03.2023 наказом Вінницького обласного центру зайнятості №315-к позивача було звільнено з посади директора Тростянецької районної філії Вінницького обласного центру зайнятості за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників. Згідно з повідомленням про нараховані та виплачені позивачу суми при звільненні від 20.03.2023 №07-50/127-23 матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та допомога для оздоровлення відсутня. Вважаючи, що невиплата передбаченої колективним договором матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги на оздоровлення порушує права позивача та потребує судового захисту для відновлення порушеного права. Оскільки відповідач ні під час звільнення, ні по день звернення до суду так і не виплатив позивачу передбачені п. 3.1.6 та п. 3.1.7 Колективного договору допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу на оздоровлення, позивач вважає, що позов в цій частині підлягає задоволенню. Також на думку позивача вина підприємства, у даному випадку, доведена, адже Вінницький обласний центр зайнятості у своїх офіційних листах посилається на відсутність коштів, а дана обставина не виключає відповідальності роботодавця. Фактично станом на момент звернення до суду Вінницький обласний центр зайнятості не здійснив розрахунок з позивачем, то з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток, згідно з розрахунком позивача, склав 1134,44 грн. Враховуючи наведені обставини, позивач звернулася до суду із цим позовом. Відповідач скористався правом регламентованим ст. 178 ЦПК України та подав відзив на позовну заяву (а.с. 60-92). У відзиві Вінницький обласний центр зайнятості просить відмовити позивачу у задоволенні позову про стягнення матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги на оздоровлення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 83948,56 грн. повністю, з підстав безпідставності та невмотивованості. Відзив обґрунтовано тим, що позивач [PERSON] була звільнена у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників наказом Вінницького обласного центру зайнятості від 20.03.2023 №315-к. При звільненні Позивач не заявляла жодних претензій до роботодавця. Розрахунок по заробітній платі був проведений своєчасно та в повному обсязі 20.03.2023. 04.01.2023 позивач звернулася до Вінницького обласного центру зайнятості із заявами від 02.01.2023 про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги на оздоровлення. Вінницьким обласним центром зайнятості 18.01.2023 було надіслано лист №08-20/253-23, у якому зазначено, що Тимчасовим кошторисом видатків Вінницького обласного центру зайнятості на І квартал 2023 року не передбачено. 06.02.2023 позивач ще раз звернулась до Вінницького обласного центру зайнятості з заявою, в якій просила повторно розглянути заяву від 02.01.2023 про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги для оздоровлення. 22.02.2023 позивачу було надіслано відповідь №5.1/08/804-23, у якій зазначено, що заяви не можуть бути задоволені з обґрунтуванням причин відмови. Матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та допомога на оздоровлення не належать до обов`язкових виплат, а їх виплата здійснюється на підставі заяв працівника за рішенням керівника відповідного органу у межах встановленого фонду оплати праці. Згідно з п.п. 3.1.6-3.1.7 Колективного договору, укладеного між адміністрацією та трудовим колективом Вінницького обласного центру зайнятості на 2021-2023 роки, на який посилається позивач, за заявою працівника, надається один раз на рік матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та допомога для оздоровлення у межах затвердженого фонду оплати праці на рік. Тобто, у вказаних пунктах чітко зазначено, що фонд оплати праці має бути затверджений на рік. На момент написання заяв (02.01.2023) позивачем діяв Тимчасовий кошторис видатків на І квартал 2023 року Вінницького обласного центру зайнятості. Оскільки кошти на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги на оздоровлення в Тимчасовому кошторисі не було передбачено, відповідно така допомога не виплачувалась. 15.02.2023 Державним центром зайнятості затверджено кошторис видатків на 2023 рік Вінницького обласного центру зайнятості, який доведено супровідним листом від 15.02.2023 №33/1111/986-23. Видатки на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги на оздоровлення розраховані на граничну чисельність 333 працівники, в тому числі апарат Вінницького обласного центру зайнятості -83, затверджену наказом Державного центру зайнятості 08.12.2022 №128 «Про затвердження граничної чисельності працівників Державної служби зайнятості». Тростянецький сектор з штатною чисельністю 2 штатні одиниці входить до структури Гайсинської філії Вінницького обласного центру зайнятості. На виконання наказу Вінницького обласного центру зайнятості від 11.01.2023 №46-к «Про попередження працівників Тростянецької районної філії Вінницького обласного центру зайнятості про зміни в організації праці», 11 працівників Тростянецької районної філії були попереджені про можливе вивільнення, згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності та штату. 17.01.2023 2 працівників Тростянецької районної філії Вінницького обласного центру зайнятості було переведено у Тростянецький сектор (наказ №102-к від 17.01.2023). В період дії Тимчасового кошторису видатків Вінницького обласного центру зайнятості на 1 квартал 2023 року кошти на виплату матеріальної допомоги не передбачались. У кошторисі видатків Вінницького обласного центру зайнятості на 2023 рік кошти на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги на оздоровлення розраховані на граничну чисельність затверджену наказом Державного центру Державної служби зайнятості від 08.12.2022 №128. Враховуючи те, що позивач попереджений про майбутнє вивільнення та відповідно до наказу Вінницького обласного центру зайнятості №290 від 30.12.2022 «Про штатні розписи філій Вінницького обласного центру зайнятості на 2023 рік», позивач не є штатним працівником Вінницького обласного центру зайнятості. Також відповідач зазначив, що за період з 01.01.2023 до 01.04.2023 (1 квартал) матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та допомоги на оздоровлення працівників Вінницького обласного центру зайнятості, філій та їх структурних підрозділів, не виплачувалася жодному працівнику. Кошторис видатків - основний плановий фінансовий документ установ Служби, ІПК ДСЗУ, яким на бюджетний період встановлюються повноваження щодо отримання коштів Фонду Служби та ІПК ДСЗУ своїх завдань та функцій згідно із законодавством. Враховуючи наведене, на думку відповідача у нього не було підстав виплачувати зазначені вище допомоги позивачу, відповідно до поданих нею заяв в період дії Тимчасового кошторису. Таким чином, на думку відповідача, відмовивши позивачу у виплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги на оздоровлення, відповідач жодним чином не порушив вимог чинного законодавства, вказавши, що такої ж позиції притримується ВС (постанова від 27 червня 2019 року у справі №809/3057/15). Позивач у відповіді на відзив, яка надійшла на адресу суду 10.07.2023 (а.с. 94-113) зазначила, що при проведенні розрахунку позивачу не було виплачено допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу на оздоровлення незважаючи на те, що вона 02.01.2023 написала заяви про їх отримання. Відповідач надіслав відповідь про розгляд заяв [PERSON] , яка останню не задовольнила, тому вона 06.02.2023 написала повторне звернення щодо розгляду її заяв від 02.01.2023. Також, 21.02.2023 позивач на ім`я директора Вінницького обласного центру зайнятості писала заяву, про надання довідки про розмір нарахованої їй заробітної плати у листопаді-грудні 2022 року з метою розрахунку ціни позову до позовної заяви про ненарахування і невиплату позивачу матеріальних допомог згідно з поданими 02.01.2023 заявами. Отже, на думку позивача, своїми зверненнями до відповідача, вона чітко виявляла намір отримати належні їй допомоги і також розглядала необхідність звернення до суду за захистом своїх інтересів. Відповідач надав відповідь про розгляд заяв позивача від 02.01.2023, однак в листі не зазначено що її заяви не задоволені. Весь 2021 рік та перше півріччя 2022 року Вінницький обласний центр зайнятості працював за тимчасовим кошторисом, але це ніяким чином не вплинуло на отримання працівниками Вінницької обласної служби зайнятості матеріальних допомог, що випливає з відповіді на адвокатський запит від 28.06.2023. На дату написання заяв на матеріальні допомоги 02.01.2023 (діяв Тимчасовий кошторис на 1 квартал 2023 року) та на дату затвердження кошторису видатків Вінницького обласного центру зайнятості на 2023 рік (15.02.2023), позивач була штатним працівником Вінницької обласної служби зайнятості. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Відповідачем всупереч встановленим процесуальним законодавством обов`язку не доведено, якими правовими актами обмежується виплата матеріальної допомоги в період дії Тимчасового кошторису. В період розгляду заяв позивача від 02.01.2023 по 20.03.2023 (дата звільнення) з [PERSON] трудовий договір не був розірваний. Позивач перебуваючи на посаді директора Тростянецької районної філії Вінницького обласного центру зайнятості підпорядковувалась правилам внутрішнього трудового розпорядку, доказом чого є табелі обліку робочого часу, виконувались обов`язки директора згідно з довіреністю від 02.01.2023 №15-13/38-23, їй виплачувалась заробітна плата в повному обсязі відповідно до посадового окладу, надбавки за вислугу років та інтенсивність, премії, лікарняні. Згідно із записом у трудовій книжці позивача було звільнено з посади у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників. Таким чином, позивач вважає, що вона була штатним працівником Вінницького обласного центру зайнятості по дату звільнення - 20.03.2023 і на неї поширювалась дія Колективного договору незалежно від того, що 17.01.2023 її попередили про можливе вивільнення. Колективним договором, укладеним між адміністрацією та трудовим колективом Вінницького обласного центру зайнятості на 2021-2023 роки передбачено вичерпний перелік обставин, що унеможливлюють отримання матеріальної допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань - це після шести місяців безперервної роботи в службі зайнятості (п. 3.1.8 Колективного договору). У наданих відповідачем копіях Тимчасового кошторису видатків на 1 квартал 2023 року та кошторису видатків на 2023 рік видно, що у розділі 5.1. «Утримання Державної служби зайнятості» передбачені видатки на «заробітну плату» (КЕКВ 2111), в структуру якої входить, згідно з чинним законодавством, і матеріальні допомоги, які носять системний характер. Окремо видатки у структурі заробітної плати на виплату матеріальних допомог ні у Тимчасовому кошторисі видатків на 1 квартал 2023 року, ні в кошторисі видатків на 2023 рік не передбачені, отже кошти на виплати матеріальних допомог передбачені в КЕКВ 2111 «Заробітна плата». Відповідач у запереченнях на відповідь на відзив, які надійшли до суду 19.07.2023 (а.с. 118-141) зазначає, що види та обсяги видатків тимчасового кошторису є вичерпними та нормативно визначеними. Згідно із затвердженим 29.12.2022 тимчасовим кошторисом видатків на 1 квартал 2023 року Вінницького ОЦЗ видатки на заробітну плату (КЕКВ- 2111) передбачались в сумі 22741,9 тис. грн. На підтвердження обставин відсутності коштів на виплати матеріальних допомог відповідач долучає розшифровку видатків по КЕКВ-2111 «Заробітна плата» до кошторису на 1 квартал 2023 року, і цей розрахунок не містить видатків на відповідні допомоги і відповідає сумі, яка передбачалась тимчасовим кошторисом. Згідно з ч. 1 ст. 48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами. Твердження позивача, що вказані допомоги надавались працівникам щороку є безпідставними, оскільки тимчасові кошториси видатків на 2021 та 2022 роки, згідно з листами Державного центру зайнятості, не передбачали заборон щодо виплати працівникам матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та на оздоровлення, і відповідно кошториси за вказані роки передбачали кошти на такі витрати. В листі Державного центру зайнятості від 15.02.2023 №33/1111/986-23 «Про кошторис видатків на 2023 рік» вказано, що видатки на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги на оздоровлення розраховані на граничну чисельність працівників. Відповідно до розрахунків окремих показників фонду оплати праці на 2023 рік Кошторисом затверджено по КЕКВ 2111 «Заробітна плата» - 81012,3 тис. грн., з них 70320,587 тис. грн. на виплати за посадовими окладами, надбавками та доплатами, преміювання працівників відповідно до їхнього особистого внеску в загальні результати роботи, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги на оздоровлення. Видатки розраховані на граничну чисельність 333 штатні одиниці, затверджені наказом від 08.12.2022 №128. Також по КЕКВ 2111 «Заробітна плата» було передбачено 10691,713 тис. грн. на виплати пов`язані зі скороченням працівників, а саме на виплату заробітної плати, вихідної допомоги та компенсації відпустки. Ні в Тимчасовому кошторисі на 1 квартал 2023 року, ні в постійному кошторисі видатків на 2023 рік не було передбачено коштів для працівників, які підлягали вивільненню згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги для оздоровлення, які не ввійшли до граничної чисельності, відповідно до нового штатного розпису, який був затверджений 30.12.2022 та ввівся в дію з 01.01.2023. 21.07.2023 від відповідача надійшли пояснення по справі (а.с. 142-144), зі змісту яких випливає, що матеріальна допомога не включається до складу основної заробітної плати, а є іншим заохоченням. Недостатність бюджетних асигнувань для виплати матеріальної допомоги є підставою для відмови в її виплаті. Відповідну позицію висловив ВС у справі №620/17864/21 від 31.05.2023. Оскільки матеріальна допомога не основна заробітна плата і не входить до обов`язкового розрахунку, тому не підлягає виплаті та нарахуванні в день звільнення. Матеріальна допомога це інші грошові та матеріальні заохочення вона не відноситься до коштів, які повинні бути виплачені в день звільнення. 25.07.2023 від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи адвокатського запиту та відповіді на нього (а.с. 145-156). 26.07.2023 на адресу суду надійшли пояснення позивача (а.с. 157-165), яка звернула увагу на те, що в матеріалах справи містяться докази того, що матеріальна допомога на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань виплачувались систематично працівникам Вінницького обласного центру зайнятості протягом 2021-2022 років під час дії Тимчасових кошторисів видатків. Також зазначила, що посилання відповідача на висновки Верховного Суду по справі №748/2548/15-ц від 04.01.2018 та по справі №809/3057/15 від 27.06.2019 є некоректними, адже обставини, через які ВС прийняв відповідні рішення відрізняються від обставин, через які позивається позивач. 03.08.2023 на адресу суду від представника Вінницького обласного центру зайнятості Андрія Мучички надійшли заперечення на пояснення по справі. Представник відповідача звертає увагу на те, що листами Державного центру зайнятості від 30.12.2020 №33/11/6675-20, від 22.03.2021 №33/1111/1466-21, від 14.06.2021 №33/111/3195-21, від 21.09.2021 №33/1111/5352-21, від 29.12.2021 №33/1111/7463-21, від 30.03.2022 №33/1111/1098-22, від 30.06.2022 №33/11/23167-22 не передбачено заборон щодо виплати працівникам матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та на оздоровлення, і відповідно кошториси за вказані роки передбачали кошти на такі витрати, в той час, як Тимчасовий кошторис видатків на 1 квартал 2023 року не передбачав виплату матеріальної допомоги для всіх працівників, а Кошторис видатків на 2023 рік передбачав виплату матеріальної допомоги лише для граничної чисельності працівників в кількості 333 штатні особи. Крім того, на заяви позивача від 02.01.2023 відповідачем були надані відповіді листами від 18.01.2023 та від 22.02.2023, нових заяв до відповідача з новими датами, щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги для оздоровлення в період дії постійного кошторису на 2023 рік не надходило. Відповідачем за період з 01.01.2023 по 01.04.2023 матеріальна допомога не виплачувалась, оскільки заяв від працівників відповідно до граничної чисельності 333 штатні одиниці, затвердженого наказом №128, не надходило. Відповідачем жодним чином не було порушено вимог законодавства у зв`язку з не погодженням позивачу виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги для оздоровлення. 07.08.2023 від представника відповідача Мучички А. В. надійшли додаткові пояснення по справі, зі змісту яких випливає, що твердження позивача про те, що Вінницький обласний центр зайнятості «суттєво змінив» редакцію пп.3 п. 2 наказу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства «Про умови оплати праці працівників Державної служби зайнятості» від 26.02.2021 №396, чим вводить суд в оману, не відповідає дійсності. Оскільки в наказі №396 передбачено право, а не обов`язок керівника виплачувати матеріальні допомоги, Вінницьким обласним центром зайнятості, за погодженням з колективом Вінницької обласної служби зайнятості, було приведено окремі норми чинного Колективного договору, укладеного між адміністрацією та трудовим колективом Вінницького обласного центру зайнятості на 2021-2023 роки до норм чинного законодавства - Наказу №396, та укладено новий Колективний договір між адміністрацією (роботодавцем) та трудовими колективами Вінницького обласного центру зайнятості, філіями Вінницького обласного центру зайнятості та їх структурними підрозділами на 2023 - 2025 роки. У новому Колективному договорі, передбачено, що Адміністрації надається право на надання матеріальних допомог працівникам. Матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та допомога для оздоровлення є необов`язковими виплатами, не входить до обов`язкового розрахунку, тому не підлягає виплаті (нарахування) в день звільнення. Матеріальна допомога це інші грошові та матеріальні заохочення, вона не відноситься до коштів, які повинні бути виплачені в день звільнення. 08.08.2023 від позивача надійшли письмові пояснення по справі, в яких висловлена позиція позивача відносно пояснень представника відповідача від 07.08.2023. Зокрема, позивач зазначає, що матеріальна допомога відповідно до Інструкції зі статистики заробітної плати затвердженої наказом державного комітету статистики №5 від 13.01.2004 входить до складу Фонду оплати праці. В судовому засіданні позивач підтримала позов в повному обсязі, просила його задовольнити з підстав наведених у ньому, відповіді на відзив та письмових поясненнях. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив в його задоволенні відмовити з підстав наведених у відзиві, запереченнях на відповідь на відзив та письмових запереченнях. Вислухавши сторони по справі, а саме позивача, яка підтримала позовні вимоги в повному обсязі та представника відповідача, який заперечував проти задоволення позову, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, судом встановлено таке. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 02.01.2023 позивачем на ім`я директора Вінницького обласного центру зайнятості Скоковської Г. П. було подано звернення про розгляд заяв про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги на оздоровлення, передбачених п. 3.1.6 та п. 3.1.7 Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом Вінницького обласного центру зайнятості на 2021-2023 роки, прийнятого на загальних зборах трудового колективу Вінницького обласного центру зайнятості 01 червня 2021 року (а.с. 14-16). Вінницький обласний центр зайнятості, листом №08-20/253-23 від 18.01.2023, за наслідками розгляду звернення позивача від 02.01.2023, відмовив у виплаті надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги на оздоровлення з посиланням на ту обставину, що кошти на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги для оздоровлення в Тимчасовому кошторисі видатків Вінницького обласного центру зайнятості на 1 квартал 2023 року не передбачені (а.с. 19). Директорам районних, міськрайонних та міській філії Вінницького обласного центру зайнятості Вінницьким обласним центром зайнятості було надіслано лист від 19.01.2023 №08-20/265-23 про те, що кошти на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги для оздоровлення в Тимчасовому кошторисі видатків Вінницького обласного центру зайнятості на 1 квартал 2023 року не передбачені (а.с. 22). Зважаючи на те, що 31 січня 2023 року Постановою КМУ №85 затверджено бюджет Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття на 2023 рік, який затверджує витрати на утримання та забезпечення діяльності Державної служби зайнятості, позивач, 06.02.2023 подала заяву (звернення) на ім`я директора Вінницького обласного центру зайнятості Скоковської Г. П. про повторний розгляд заяв [PERSON] від 02.01.2023 про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги на оздоровлення (а.с. 20). У відповідь на заяву Вінницький обласний центр зайнятості листом від 22.02.2023 №5.1/08-20/804-23 повідомив, що Державним центром зайнятості 15.02.2023 затверджено кошторис видатків Вінницького обласного центру зайнятості на 2023 рік, але фонд заробітної плати, затверджений в кошторисі, розрахований тільки на 2 штатні одиниці, які передбачено штатним розписом у новоствореній структурі Гайсинської філії для Тростянецького сектору (з 11 працівників після ліквідації Тростянецької районної філії Вінницького обласного центру зайнятості передбачено лише 2 посади працівників Тростянецького сектору Гайсинської філії) (а.с. 23). 20.03.2023 наказом Вінницького обласного центру зайнятості №315-к [PERSON] звільнено з посади директора Тростянецької районної філії Вінницького обласного центру зайнятості за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників (а.с. 30). Згідно з повідомленням про нараховані та виплачені позивачу суми при звільненні від 20.03.2023 №07-50/127-23 матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та допомога для оздоровлення відсутня (а.с. 31). З метою встановлення дотримання чи порушення Вінницьким обласним центром зайнятості трудових прав позивача, законодавства про працю, умов Колективного та трудового договору, судом проведено аналіз норм чинного законодавства України про працю, які регулюють трудові відносини позивача та відповідача, досліджено надані сторонами докази, заслухавши пояснення сторін, встановлено обставини справи. Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Згідно з частиною першою статті 21 Кодексу законів про працю України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За змістом статті 22 Кодексу законів про працю України, будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Відповідно до статті 21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно зі статтею 10 КЗпП України та статтею 1 Закону України "Про колективні договори і угоди" колективний договір укладається з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Колективний договір укладають роботодавець з однієї сторони і один або кілька профспілкових органів, а у разі відсутності таких органів - представники працівників, обрані і уповноважені трудовим колективом з іншої сторони (стаття 3 Закону України "Про колективні договори і угоди"). Загальний перелік питань, що підлягають врегулюванню у колективному договорі, визначено у статті 7 Закону України "Про колективні договори і угоди". У колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема, зміни в організації виробництва і праці; забезпечення продуктивної зайнятості; нормування і оплати праці, встановлення форми, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг; участі трудового колективу у формуванні, розподілі і використанні прибутку підприємства (якщо це передбачено статутом); режиму роботи, тривалості робочого часу і відпочинку; умов і охорони праці; забезпечення житлово-побутового, культурного, медичного обслуговування, організації оздоровлення і відпочинку працівників; гарантій діяльності профспілкової чи інших представницьких організацій працівників; умов регулювання фондів оплати праці та встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці; забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків; заборона дискримінації. Відповідно до ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до ч. 3 ст. 13 КЗпП України колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Відповідно до ст. 18 КЗпП України положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації. Встановлено, що між адміністрацією та трудовим колективом Вінницького обласного центру зайнятості на 2021-2023 роки на загальних зборах трудового колективу Вінницького обласного центру зайнятості 01.06.2021 прийнято Колективний договір (а.с. 24-29). Приписами пункту 1.2 Колективного договору унормовано, що Колективний договір є основним нормативним документом, що визначає взаємовідносини Адміністрації і трудового колективу обласного центру зайнятості та філій ОЦЗ, зобов`язання і відповідальність сторін. Колективний договір гарантує захист трудових прав та інтересів трудового колективу обласного центру зайнятості та філій ОЦЗ. Відповідно до п. 1.3 Колективного договору, його норми є обов`язковими для виконання обома сторонами. Жодна із сторін не може в односторонньому порядку припинити виконання взятих на себе зобов`язань, передбачених Колективним договором. Розділом 3 (третім) Колективного договору визначено відносини щодо оплати праці, встановлення форми, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій тощо). Зокрема, згідно з пунктом 3.1.6. Колективного договору, адміністрація зобов`язується за заявою працівника, надавати один раз на рік матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати працівника, у межах затвердженого фонду оплати праці на рік. Відповідно до п. 3.1.7 Колективного договору, адміністрація зобов`язується за заявою працівника, надавати один раз на рік допомогу для оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати працівника, у межах затвердженого фонду оплати праці на рік. Пунктом 3.1.8 Колективного договору передбачено обов`язок адміністрації надавати матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення після закінчення шести місяців безперервної роботи в державній службі зайнятості. Згідно з Довідкою про доходи №07-50/40-23 від 01 березня 2023 року виданою Вінницьким обласним центром зайнятості [PERSON] , яка займає посаду директора Тростянецької районної філії Вінницького обласного центру зайнятості про суму нарахованого доходу за період з листопада 2022 року по грудень 2022 року, та згідно з розрахунком матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги для оздоровлення [PERSON] , зробленої на підставі зазначеної вище довідки, середній заробіток [PERSON] , розрахунок якого здійснений відповідно до Порядку про обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.05.1995 №100, складає 33429,44 грн. (а.с. 32-34). Зазначений розрахунок жодною із сторін не ставиться під сумнів. Встановлено, що 02 січня 2023 року [PERSON] звернулася до директора Вінницького обласного центру зайнятості Галини Скоковської із заявою про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань (а.с. 15) та із заявою про надання їй допомоги на оздоровлення (а.с. 16). Листом №08-20/253-23 від 18.01.2023 Вінницький обласний центр зайнятості, за наслідками розгляду звернення [PERSON] від 02.01.2023, відмовив у виплаті надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги на оздоровлення з посиланням на ту обставину, що кошти на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги для оздоровлення в Тимчасовому кошторисі видатків Вінницького обласного центру зайнятості на 1 квартал 2023 року не передбачені (а.с. 19). 06.02.2023 [PERSON] подала заяву (звернення) на ім`я директора Вінницького обласного центру зайнятості Скоковської Г. П. про повторний розгляд заяв [PERSON] від 02.01.2023 про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги на оздоровлення (а.с. 20), у відповідь на яку Вінницький обласний центр зайнятості листом від 22.02.2023 №5.1/08-20/804-23 повідомив, що Державним центром зайнятості 15.02.2023 затверджено кошторис видатків Вінницького обласного центру зайнятості на 2023 рік, але фонд заробітної плати, затверджений в кошторисі, розрахований тільки на 2 штатні одиниці, які передбачено штатним розписом у новоствореній структурі Гайсинської філії для Тростянецького сектору (з 11 працівників після ліквідації Тростянецької районної філії Вінницького обласного центру зайнятості передбачено лише 2 посади працівників Тростянецького сектору Гайсинської філії) (а.с. 23). Встановлено також та не заперечувалось сторонами, що на день звільнення [PERSON] з посади відповідач не здійснив виплату матеріальної допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. Разом з тим, Вінницький обласний центр зайнятості не ухвалював жодного розпорядчого документу за результатами розгляду заяв [PERSON] від 02.01.2023. Статтею 47 КЗпП України, передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно з ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Встановивши зазначені обставини, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з відповідача належної та невиплаченої на день звільнення [PERSON] матеріальної допомоги для оздоровлення у розмірі 33429,44 грн. та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі 33429,44 грн. Доводи відповідача стосовно того, що матеріальна допомога не входить до обов`язкового розрахунку, тому не підлягає виплаті та нарахуванні в день звільнення не заслуговують на увагу. Надаючи оцінку положенням пунктів 3.1.6 та 3.1.7 Колективного договору, на думку суду, в конкретно цьому випадку, виплата матеріальної допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань позивачу є обов`язком адміністрації, (передбачена колективним договором і не залежить від фінансового становища підприємства), оскільки [PERSON] подані відповідні заяви, і мала би бути виплачена [PERSON] при звільненні, а її виплата не залежить від граничної чисельності працівників, фонду оплати праці на рік, яких затверджено наказом Державного центру зайнятості від 08.12.2022 №128, як помилково вважає відповідач. Ні Колективним договором, ні трудовим законодавством, чинним на момент виникнення спірних правовідносин, не передбачено право відповідача в односторонньому порядку припинити виконання взятих на себе зобов`язань передбачених Колективним договором в тому числі і на підставі листів Державної служби зайнятості. Таким чином посилання відповідача на те, що листами Державного центру зайнятості від 30.12.2020 №33/11/6675-20, від 22.03.2021 №33/1111/1466-21, від 14.06.2021 №33/111/3195-21, від 21.09.2021 №33/1111/5352-21, від 29.12.2021 №33/1111/7463-21, від 30.03.2022 №33/1111/1098-22, від 30.06.2022 №33/11/23167-22 не передбачено заборон щодо виплати працівникам матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та для оздоровлення, і відповідно кошториси за вказані роки передбачали кошти на такі витрати, в той час, як Тимчасовий кошторис видатків на 1 квартал 2023 року не передбачав виплату матеріальної допомоги для всіх працівників, а Кошторис видатків на 2023 рік передбачав виплату матеріальної допомоги лише для граничної чисельності працівників в кількості 333 штатні особи, є безпідставними. Доводи відповідача про те, що ні в Тимчасовому кошторисі на 1 квартал 2023 року, ні в постійному кошторисі видатків на 2023 рік не було передбачено коштів для працівників, які підлягали вивільненню згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України, на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги для оздоровлення, які не ввійшли до граничної чисельності, відповідно до нового штатного розпису, який був затверджений 30.12.2022 та ввівся в дію з 01.01.2023, суд оцінює критично. На думку суду така позиція відповідача свідчить про обмеження прав позивача, яка 02.01.2023 скористалася правом на отримання допомог, передбачених п.п. 3.1.6 та 3.1.7 Колективного договору, та яку 17.01.2023 повідомлено про майбутнє вивільнення, і яка звільнена на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України 20.03.2023, а також суперечить вимогам трудового законодавства, адже прослідковується встановлення прямих переваг для осіб, які не звільнені у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, що категорично не допускається. Стосовно доводів відповідача про те, що Вінницьким обласним центром зайнятості за період з 01.01.2023 по 01.04.2023 матеріальна допомога не виплачувалась, оскільки заяв від працівників відповідно до граничної чисельності 333 штатні одиниці, затвердженого наказом №128, не надходило, суд зазначає таке. Як встановлено судом, позивач звернулась до відповідача про отримання матеріальних допомог передбачених Колективним договором 02.01.2023, і з цього часу включно по день звільнення позивача виплата матеріальної допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань відповідачем не здійснена, при цьому жодного розпорядчого документа Вінницьким обласним центром зайнятості щодо відмови у проведенні такої виплати суду не надано. Положеннями Колективного договору, як і вимогами чинного трудового законодавства, не передбачено необхідності звернення із повторною заявою, в разі відмови у виплаті належних працівнику виплат листом, який носить виключно інформативний характер. Наведені обставини підтверджують невиконання відповідачем вимог Колективного договору, що є грубим порушенням вимог трудового законодавства. Варто зазначити і те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що в період дії Тимчасового кошторису обмежується виплата матеріальної допомоги, яка обумовлена Колективним договором. Чинне трудове законодавство не ототожнює робочий рік з бюджетним роком і не ставить реалізацію права працівника на отримання допомоги на оздоровлення та допомоги для вирішення соціально-побутових питань, які передбачені у Колективному договорі, у залежність від спливу бюджетного року. Суд також погоджується із доводами позивача про те, що виплата допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань, не обумовлена фінансовим станом служби зайнятості у Вінницькій області, оскільки це не передбачено Колективним договором. Крім того, в порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, відповідачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності у Вінницького обласного центру зайнятості фінансової можливості здійснити виплату матеріальної допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань позивачу, як і не надано доказів на підтвердження відсутності можливості у Вінницького обласного центру зайнятості внесення змін до кошторису видатків на 2023 рік. Суд звертає увагу на те, що посилання на аргументи щодо відсутності коштів бюджетних асигнувань для виплати допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань не може зумовлювати обмеження змісту конституційного права на отримання виплат передбачених Колективним договором. Указаний висновок обумовлений природою та значенням бюджетного законодавства, у тому числі Бюджетного кодексу України, предметом регулювання якого є відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їхнє виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства, питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства, а також визначаються правові засади утворення та погашення державного і місцевого боргу (стаття 1 цього Кодексу). Бюджетні асигнування виступають елементами змісту акту про бюджет як плану формування та використання фінансових ресурсів, який має особливий предмет регулювання, відмінний від інших законів України - він стосується виключно встановлення доходів та видатків держави на загальносуспільні потреби, зокрема і видатків на соціальний захист і соціальне забезпечення, тому цим законом не можуть вноситися зміни, зупинятися дія чинних законів України, а також встановлюватися інше (додаткове) правове регулювання відносин, що є предметом інших законів України. Метою та особливістю закону про Державний бюджет України є забезпечення належних умов для реалізації положень інших законів України, які передбачають фінансові зобов`язання держави перед громадянами, спрямовані на їхній соціальний захист, у тому числі й надання пільг, компенсацій і гарантій. Отже, при прийнятті закону про Державний бюджет України мають бути дотримані принципи соціальної, правової держави, верховенства права, забезпечена соціальна стабільність, а також збережені пільги, компенсації і гарантії, заробітна плата та пенсії для забезпечення права кожного на достатній життєвий рівень (стаття 48 Конституції України) (Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року №6-рп/2007). Наведені приписи Бюджетного кодексу України та закону про Державний бюджет України на відповідний рік не регулюють порядок виплати допомоги передбаченої Колективним договором. Водночас формування бюджету повинно здійснюватися з огляду на права осіб, яким призначені бюджетні виплати. Тому бюджетне законодавство на поточний бюджетний рік та встановлення відповідних бюджетних асигнувань є наслідком соціально-економічних зобов`язань держави, необхідною фінансово-правовою гарантією виконання взятих на себе обов`язків перед особою, а не їхньою нормативною передумовою, від якого залежить визнання наявності чи відсутності в особи відповідного права. До цього ж, вирішуючи питання правового значення виплати допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань у зв`язку із поданими заявами, необхідно звернути увагу на те, що у зв`язку із безумовністю права особи на отримання відповідних виплат, на підставі п.п. 3.1.6 та 3.1.7 Колективного договору, особа володіє матеріальним інтересом у формі гарантованої законом грошової виплати коштом державного бюджету і цей інтерес захищений статтею 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року як видом "власності" в автономному тлумаченні положень Конвенції. Водночас, ураховуючи практику Європейського суду з прав людини, органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (рішення у справі "Кечко проти України" від 08 листопада 2005 року, заява №63134/00, пункт 26)". Така відмова по своїй суті є позбавленням права на ці кошти, позаяк вони у подальшому не компенсуються. Крім цього, оскільки норми бюджетного законодавства не регулюють порядок виплати працівнику допомоги на оздоровлення та допомоги для вирішення соціально-побутових питань, то є необґрунтованими посилання на них як на законну підставу втручання у таке право. З огляду на викладене, відсутні підстави застосовувати положення бюджетного законодавства до спірних правовідносин для розв`язання питання щодо наявності в особи відповідного права. Інший підхід у цьому випадку свідчив би про свавільне втручання у сферу прав людини. Доводи відповідача стосовно того, що оскільки позивача попереджено про майбутнє вивільнення та відповідно до наказу Вінницького обласного центру зайнятості №290 від 30.12.2022 «Про штатні розписи філій Вінницького обласного центру зайнятості на 2023 рік», позивач не є штатним працівником Вінницького обласного центру зайнятості, суд вважає нікчемними. На дату написання заяв на матеріальні допомоги 02.01.2023 (діяв Тимчасовий кошторис на 1 квартал 2023 року) та на дату затвердження кошторису видатків Вінницького обласного центру зайнятості на 2023 рік (15.02.2023), [PERSON] була штатним працівником Вінницької обласної служби зайнятості, і перебуваючи на посаді директора Тростянецької районної філії Вінницького обласного центру зайнятості підпорядковувалась правилам внутрішнього трудового розпорядку, доказом чого є табелі обліку робочого часу, виконувались обов`язки директора згідно з довіреністю від 02.01.2023 №15-13/38-23, їй виплачувалась заробітна плата в повному обсязі відповідно до посадового окладу, надбавки за вислугу років та інтенсивність, премії, лікарняні. Згідно із записом у трудовій книжці позивача було звільнено з посади у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, і по дату звільнення - 20.03.2023 і на неї поширювалась дія Колективного договору незалежно від того, що 17.01.2023 її попередили про можливе вивільнення. Як зазначено вище, Колективним договором, укладеним між адміністрацією та трудовим колективом Вінницького обласного центру зайнятості на 2021-2023 роки передбачено вичерпний перелік обставин, що унеможливлюють отримання матеріальної допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань - це після шести місяців безперервної роботи в службі зайнятості (п. 3.1.8 Колективного договору), в той час, як відповідно до запису у трудовій книжці позивача, остання в період з 11.01.1993 по 20.03.2023 працювала у Вінницькій обласній службі зайнятості, з 04.05.2018 по 20.03.2023 працювала на посаді директора Тростянецької районної філії Вінницького обласного центру зайнятості. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Посилання відповідача на те, що новий Колективний договір між адміністрацією (роботодавцем) та трудовими колективами Вінницького обласного центру зайнятості, філіями Вінницького обласного центру зайнятості та їх структурними підрозділами на 2023 - 2025 роки, який приведено у відповідність з нормами Наказу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства «Про умови оплати праці працівників Державної служби зайнятості» від 26.02.2021 №396, передбачає право, а не обов`язок адміністрації виплачувати матеріальну допомогу на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань, не беруться до уваги і не мають жодного відношення до цієї справи. Судом встановлено, що новий Колективний договір прийнятий на загальних зборах трудових колективів Вінницького обласного центру зайнятості, філій Вінницького обласного центру зайнятості та їх структурних підрозділів 25 квітня 2023 року, в той час як позивача звільнено 20.03.2023. Інші доводи сторін наведених вище висновків суду не спростовують. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно зі ст. 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Для обчислення пенсій середня заробітна плата визначається відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення". Згідно з п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), що діяв на час виникнення спірних правовідносин, працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п. 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. За правилами п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Судом встановлено, а відповідачем під час розгляду справи не спростовано, що право позивача на виплату матеріальної допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань в розмірі посадового окладу в день звільнення є порушеним, на підставі чого з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з наступного дня після звільнення. Судом на підставі Порядку №100 здійснено обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку на підставі довідки відповідача про здійснені за період з листопада 2022 року по грудень 2022 року нарахування. Так, у січні 2023 року позивачу нараховано заробітну плату 6320,45 грн., а у лютому 2023 року 23175,00 грн., що разом становить 29495,45 грн. У січні 2023 року кількість робочих днів склала - 22 (відпрацьовані дні в розрахунковому періоді 6), а у лютому 2023 року - 20 робочих дні (відпрацьовані дні в розрахунковому періоді 20). Відтак, формула обрахунку середньоденного заробітку виглядає наступним чином: 29495,45 грн./ 6+20=1134,44 грн. Кількість днів затримки розрахунку при звільненні з 21 березня 2023 року по день ухвалення рішення (08.08.2023) становить 141 день. Таким чином, позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 159956,04 грн (1134,44х141). Відповідачем під час розгляду справи правильність зазначеного розрахунку не заперечувалась, не спростовано та іншого розрахунку не наведено. З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, враховуючи розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц. Враховуючи наведене вище, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд вважає за необхідне зменшити суму відшкодування з 159956,04 грн. (1134,44х141 день) до 66858,88 грн. (33429,44 + 33429,44), оскільки сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є очевидно неспівмірною зі невиплаченою при звільненні матеріальною допомогою. Суд також враховує те, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у прийнятих відносинах і має діяти добросовісно працівники щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний між інтересами працівника та роботодавця балансу. Певні спроби віднайти такий баланс простежуються в судових рішеннях Верховного Суду України (зокрема, у постанові від 27 квітня 2016 року у справі про провадження N 6-113цс16), окремі з яких відомі Верховному Суду у складі Касаційного цивільного суду в ухвалі про передачу цього. справи по розгляду Великої Палати Верховного Суду. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засобами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року по справі № 755/12623/19 викладено правовий висновок, згідно якого до вимог позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений ч.1 ст.233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Матеріальна допомога на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань, виплата якої передбачена п.3.1.6, та п. 3.1.7 Колективного договору на 2021-2023 роки усім працівникам Вінницького обласного центру зайнятості та філіям ОЦЗ носить систематичний характер (за заявою працівника, один раз на рік, у розмірі середньомісячної заробітної плати працівника, у межах затвердженого фонду оплати праці на рік), входить до структури заробітної плати, у розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці». У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком (постанова Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16). Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ року, який набрав чинності 19 липня 2022 року, внесені зміни до ст. 233 КЗпП України, якими визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Указаним Законом скасовано норми колишньої редакції ч. 2 ст. 233 КЗпП, згідно з якою, «у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком». Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Оскільки, [PERSON] дізналася про порушення свого права стосовно неотримання матеріальної допомоги 20.03.2023, а звернулася до суду з позовом 02.06.2023, тобто в межах тримісячного строку. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Обставини справи встановлені судом на підставі оцінки зібраних доказів, суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи проаналізував і оцінив докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка спрямовувалася на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, і дійшов висновку пронаявність підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення матеріальної допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Інші доводи сторін наведених вище висновків суду не спростовують. ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору в частині позовних вимог про стягнення заробітної плати, то судовий збір в сумі 1073,60 грн. покладається на відповідача, та підлягає стягненню на користь держави. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в розмірі 1073,60 грн., враховуючи те, що суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому з відповідача на користь позивача належить стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial