Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-07 00:00:00

21 листопада 2022 року позивач [PERSON] , в інтересах якої діяв її представник - адвокат Маркова Ю.В., звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав, треті особи Грушівська сільська рада Дніпропетровської області. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з вересня 2016 року по серпень 2018 року сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких мають доньку [PERSON] [INFO] . Після припинення шлюбних відносин дитина проживала разом з матір`ю, періодично гостюючи в родичів як позивача та к і відповідача. Сам відповідач припинив виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання спільної дитини, зокрема, про дитину не піклується, не цікавиться її успіхами та станом здоров`я, не спілкується з нею, не надає матеріальної допомоги, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не піклується про фізичний і духовний розвиток, дитина знаходиться на повному утриманні та вихованні позивачки. Просила суд позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої [PERSON] .. Ухвалою суду від 13 квітня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву. 01.05.2023 року від представника відповідача - адвоката Кудлай М.О. надійшов відзив на позовну заяву /а.с. 36-41/, згідно якого позов не визнали повністю, вказуючи, що після розрвання шлюбних відносин у серпні 2018 року [PERSON] разом з дитиною переїхав до батьків у м. П`ятихатки Дніпропетровської області а позивач [PERSON] стала проживати окремо. З серпня 2018 року до початку січня 2022 року дитина проживала разом з батьком та дідусем та бабусею, там остання відвідувала дитячий садок. З серпня 2021 року відповідач вимушений був виїхати за межі країни для роботи. В січні 2022 року [PERSON] забрала дитину в батьків відповідача та поїхала проживати з останньою до м. Києва. Після початку війни, навесні 2022 року позивач разом з дитиною виїхала за межі країни. Відповідач пропонував їм приїхати до нього в Угорщину, але остання відмовилася та виїхала до Німеччини. 13 жовтня 2022 року Відповідач переїхав до Ірландії, де працює та проживає по теперішній час. Він завжди цікавився долею дитини та намагався брати участь у її вихованні, перераховував гроші за своєю ініціативою, оскільки позивач жодного разу не вказувала на необхідність матеріальної допомоги. Враховуючи наявність війни в країні, перебування дитини в іншій країні, відповідач вказує на безпідставність позовних вимог та просить відмовити в задоволенні позову. 30 травня 2023 року від представника позивача, надійшла відповідь на відзив /а.с. 89-94/, згідно якої остання зазначила, що доводи відповідача не обґрунтовані та не доведені. 07.07.2023 року до суду надійшла заява представника третьої особи - Грушівської сільської ради Дніпропетровської області про розгляд справи за відсутності представника третьої особи, проти позову не заперечують. /а.с. 108/. Надали висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] /а.с. 109-110/. 18 липня 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просили їх задовольнити у повному обсязі, зазначили, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки, не бере участі у вихованні дитини, не піклується про неї та не забезпечує матеріально. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, зазначив, що відповідач мав та має бажання приймати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею, піклуватись про її фізичний і духовний розвиток, а також забезпечувати її матеріально. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах з вересня 2016 року по серпень 2018 року, що не заперечується сторонами. Під час перебування у фактичних шлюбних відносинах у сторін народилася спільна дитина - донька [PERSON] , яка народилася [INFO] , батьком дитини записаний [PERSON] , мати - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 20.09.2022 року (а.с. 10). Згідно довідки та характеристики з закладу дошкільної освіти №3 «Малятко» П`ятихатської міської ради від 20.04.2023 року малолітня [PERSON] [INFO] відвідувала вищезазначений дошкільний заклад з 17.08.2020 року по 30.12.2021 року, та проживала разом з відповідачем та його батьками. Згідно характеристики ЗДО «Тополька» Грушівської сільської ради малолітня [PERSON] [INFO] відвідувала вищезазначений дошкільний заклад з 13 січня 2022 року та проживала разом з позивачем. На Після початку повномасштабного вторгнення рф, позивач в середині березня 2022 року виїхала разом із дитиною за межі країни та на даний час перебуває в Німеччині, що не заперечується сторонами. З березня 2022 року по теперішній час дитина знаходиться за кордоном та в Україну не поверталася, що не заперечується учасниками судового розгляду. Відповідач також на теперішній час проживає за кордоном в Ірландії, що не заперечується учасниками судового розгляду. У висновку затвердженого Виконавчим комітетом Грушівської сільської ради від 21.06.2023 року №28 орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] /а.с. 109-110/. Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» (далі - Закон), сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Частиною 8 Закону передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (ч.ч. 4, 7 ст. 150 СК України). Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Так, згідно з ч. 3 ст. 11 Закону, батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року (далі - Конвенція ООН про права дитини) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції ООН про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Відповідно до статті 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Так, відповідно до статті 165 СК України, за позивачем закріплено право на звернення до суду із позовом про позбавлення батьківських прав. Згідно з ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів, зокрема, щодо позбавлення та поновлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України). Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суд зважує на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та необхідно застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі №638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Як встановлено судом та вбачається з обставин справи, звернувшись до суду, позивач стверджувала про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків відносно дитини. Однак, достатніх доказів свідомого, умисного ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків до суду надано не було. Так, матеріалами справи та поясненнями представників, наданих у судовому засіданні, доводи позивача щодо не виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, що слугувало б беззаперечною підставою позбавлення останнього батьківських прав відносно малолітньої дитини, не знайшли свого підтвердження. Водночас, судом встановлено, що відповідач має безпосередню зацікавленість, бажання та готовність брати участь у вихованні дитини, спілкуванні з нею, піклуванні та наданні матеріальної допомоги. Суд не приймає висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки як встановлено судом дитина разом з матір`ю виїхала за межі України березні 2022 року та по теперішній час дитина в країна не поверталася, тому акт обстеження умов проживання дитини який ліг в основу висновку датований 26.09.2022 року тобто умови проживання досліджені без дитини, також всі висновки зроблені на підставі слів позивача, без опитування дитини та відповідача, який також перебуває за межами країни. Вищезазначені обставини не дують змоги прийняти даний висновок як об`єктивний. Також враховуючи о дитина перебуває за кордоном, відповідач також перебуває за кордоном але в іншій країні, враховуючи, що в Україні триває війна, тому на даний час позбавлення батьківських прав відповідача суд вважає, що законних та обґрунтованих підстав, передбачених ст. 164 СК України для позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо малолітньої [PERSON] [INFO] , у суду не має. У суду не має сумніву, що відповідач по справі, який є рідним батьком дитини, цікавиться життям своєї дитини, не байдужий до її долі, та прагне влаштувати своє життя таким чином, щоб забезпечити належний рівень матеріального утримання своєї донькиа. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення у справі «Мамчур проти України» заява № 10383/09, від 16 липня 2015 року). Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення у справі «Ньяоре проти Франції», заява № 39948/16, від 18 грудня 2008 року). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (рішення у справі «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії», заяви № 39221/98, 41963/98, від 13 липня 2000 року). Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні і зазначені вище фактичні обставини справи в контексті наведених норм законодавства, які є обов`язковими для виконання сторонами спору, суд приходить до переконання, що безсумнівних доказів, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання малолітньої дитини, свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками, до суду надано не було. Доводи позивача та її представника на те, що дитина проживає разом із матір`ю та не бачиться із відповідачем не є підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачка не довела. Щодо відсутності з боку відповідача матеріальної допомоги дитині, суд також не приймає, оскільки жодним чином не доведено, про стягнення аліментів позивач до суду не зверталася. Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши обставини та матеріали справи, надавши оцінку всім наявним доказам у справі та поясненням представників, встановивши під час судового розгляду, що відповідач виявляє стійке бажання приймати участь у вихованні малолітньої дитини, піклуванні та спілкуванні з нею в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, виявляє інтерес до життя дитини, допомагає матеріально, враховуючи характер ставлення відповідача до дитини та те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, суд приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для позбавлення батьківських прав відповідача та залишення без задоволення позовних вимог. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Відповідно ст. 141 ЦПК України, оскільки позов залишено без задоволення, судові витрати покладені на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed