Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-08 00:00:00

Представник позивача звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що з 01.09.2020 року [PERSON] працювала на посаді лікаря-інтерна у Комунальному некомерційному підприємстві «Славутицька міська лікарня» Славутицької міської ради Вишгородського району, Київської області на підставі угоди про проходження інтернатури з подальшим відпрацюванням трьох років. З 01.08.2022 року [PERSON] працювала на посаді лікаря-анестезіолога у Відповідача. 16.02.2023 року [PERSON] було подано Відповідачу заяву про звільнення за власним бажанням з 02.03.2023 року. Своїм останнім робочим днем вважала 02.03.2023. Однак 02.03.2023 року Відповідач не видав наказ про звільнення позивача, пояснивши це тим, що позивач зобов`язана відпрацювати три роки згідно чинного законодавства. [PERSON] звільнено за п.4 ст.40 КЗпП України за прогул з 05.04.2023 року, про що винесено наказ № 19 з/тр. Позивач не погоджується із застосуванням до неї дисциплінарного стягнення, вважає, що відповідач зобов`язаний був звільнити її за власним бажанням на підставі відповідної заяви. Представник позивача зазначає, що Відповідачем при звільненні [PERSON] порушено Конституцію України, положення КЗпП України, тому просить змінити формулювання підстав звільнення, зазначивши підставу звільнення - «звільнена за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України». Ухвалою від 24.05.2023 провадження було відкрито провадження в даній справі, вирішено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 08.06.2023 до суду надійшов відзив Комунального некомерційного підприємства «Славутицька міська лікарня» Славутицької міської ради Вишгородського району, Київської області на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції відповідач вказує, що випускники, які уклали угоду з вищим закладом освіти після зарахування на навчання зобов`язані відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років, в іншому випадку особа несе відповідальність відповідно до умов угоди. Відповідач зазначає, що [PERSON] було звільнено з роботи 05.04.2023 року за п.4 ст.40 КЗпП України за прогул, підставою для звільнення є акт про відсутність на роботі [PERSON] від 05.04.2023. Вважає, що звільнення позивача проведено законно у передбаченому законодавством порядку. 18.07.2023 представником позивача подано заяву про уточнення позовних вимог, а саме просить: визнати наказ № 19 з/тр від 05.04.2023 «про припинення трудового договору» незаконним та скасувати його; змінити формулювання підстав звільнення [PERSON] , зазначивши підставу звільнення - «звільнена за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України» та зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство «Славутицька міська лікарня» Славутицької міської ради Вишгородського району, Київської області внести відповідний запис до трудової книжки. В судовому засіданні представник позивача підтримала позов у повному обсязі та просила його задоволити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак у відзиві на позовну заяву просить розгляд справи проводити без участі представника відповідача та просить відмовити в задоволенні позовної заяви. Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 25.08.2020 року Департаментом охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації видано наказ № 248-к про працевлаштування лікаря-інтерна [PERSON] , згідно з яким зобов`язано директора Комунального некомерційного підприємства «Славутицька міська лікарня» Славутицької міської ради Вишгородського району, Київської областіукласти угоду з [PERSON] про проходження інтернатури з подальшим відпрацюванням трьох років за спеціальністю «Анестезіологія та інтенсивна терапія» (а.с.55). 01.09.2020 року між Комунальним некомерційним підприємством «Славутицька міська лікарня» Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області та [PERSON] укладено угоду № 4 про проходження інтернатури з подальшим відпрацюванням трьох років за спеціальністю «Анестезіологія та інтенсивна терапія» (а.с.56-57). Предметом даної угоди є обов`язкове відпрацювання [PERSON] протягом трьох років у КНП «Славутицька міська лікарня» СМР з моменту отримання сертифікату спеціаліста, на посаді лікаря-анестезіолога. Також 01.09.2020 року Відповідачем видано наказ № 20 п/тр про прийняття на роботу, згідно якого [PERSON] прийнято на роботу з 02.09.2020 року на час проходження інтернатури у відділення невідкладної медичної допомоги, інтенсивної терапії та анестезіології на посаду лікаря-інтерна (з анестезіології) (а.с.64). 29.06.2022 року [PERSON] отримала Сертифікат лікаря-спеціаліста № [NUMBER] за спеціальністю «Анестезіологія та інтенсивна терапія» (а.с.63). З 01.08.2022 року позивача переведено на посаду лікаря-анестезіолога у відділення невідкладної медичної допомоги, інтенсивної терапії та анестезіології на «постійно», що підтверджено наказом про переведення на іншу роботу № 524 к/тр від 29.07.2022 року (а.с.65). 16.02.2023 року позивачем подано заяву про звільнення з посади за власним бажанням з 02.03.2023 року (а.с.58). Однак Відповідач в листі № 280 від 20.02.2023 року повідомив позивача, що лікар-інтерн після отримання сертифікату лікаря-спеціаліста повинен відпрацювати у роботодавця на обраній посаді три роки (а.с.62). 02.03.2023 року відповідач не звільнив [PERSON] згідно її заяви. 02.03.2023 року позивач повторно звернулася до відповідача з заявою, в якій зазначила, що вважає останнім робочим днем 02.03.2023 року, а також просила належно оформлену трудову книжку надіслати на її адресу (а.с.59). 07.03.2023 Відповідач звернувся до Департаменту охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації з листом №384, в якому просить надати роз`яснення щодо здійснення правомірних дій стосовно [PERSON] (а.с.66). На даний лист отримано відповідь вх.№63 від 27.03.2023 року, де зазначено, що випускники, які уклали угоду з вищим закладом освіти після зарахування на навчання зобов`язані відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років, в іншому випадку особа несе відповідальність відповідно до умов угоди. Якщо особа відмовляється приступити до роботи з причин, яких немає в переліку, вона зобов`язана відшкодувати вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати (а.с.67). 05.04.2023 року Відповідачем було видано наказ № 19 з/тр про припинення трудового договору, згідно якого [PERSON] звільнено з посади лікаря-анестезіолога відділення невідкладної медичної допомоги, інтенсивної терапії та анестезіології по причині прогул (у тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП (а.с.74). Підставами для звільнення є акт № 4 про відсутність на роботі [PERSON] від 05.04.2023 року (а.с.75) та лист первинної профспілкової організації Славутицької міської лікарні №1 від 04.04.2023, в якому зазначено, що у період дії воєнного стану норми ст.43 «Розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника)» КЗпП України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників, обраних до профспілкових органів (а.с.79). 05.04.2023 року Відповідач повідомив позивача про звільнення листом № 545. Станом на 12.05.2023 року позивач не отримала від відповідача трудову книжку. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно ст.21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Як зазначено в наказі про переведення на іншу роботу № 524 к/тр від 29.07.2022 року, [PERSON] переведено на посаду лікаря-анестезіолога у відділення невідкладної медичної допомоги, інтенсивної терапії та анестезіології з 01.08.2022 року по «постійно». Таким чином, між позивачем та відповідачем 01.08.2022 укладено безстроковий трудовий договір, тобто на невизначений строк. Зобов`язання позивача відпрацювати 3 роки на обраній посаді не може вважатися строковим трудовим договором згідно ст. 23 КЗпП України. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367 затверджено Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, пунктом 6 якого передбачено, що випускники, які уклали угоду з вищим закладом освіти після зарахування на навчання, а також ті, що почали навчання до 1996 року за державним замовленням без укладення угоди, зобов`язані відпрацювати за місцем призначення не менше ніж три роки. Згідно з Указом Президента України від 23 січня 1996 року № 77 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» установлено, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання. Таким чином, аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що законодавством визначений правовий механізм відшкодування у встановленому порядку державному бюджету вартості навчання та компенсацію замовникові всіх витрат. Законодавством не передбачено неможливість звільнення працівника, який не відпрацював за місцем призначення не менше трьох років. Згідно ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. Як зазначено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.05.2020 року по справі № 686/21225/17 (провадження №61-4487св19), розірвання трудового договору за статтею 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Правове значення для припинення трудового договору має письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою не має значення, чи була погоджена ця ініціатива з роботодавцем та чи згідний він з такою вимогою робітника. Для працівника виявлення цієї ініціативи створює лише один обов`язок - продовжувати виконання усіх умов трудового договору протягом двох тижнів від дня подання роботодавцю такої заяви. Трудові відносини припиняються незалежно від того, чи видано роботодавцем наказ про звільнення працівника, чи не вчинено такої дії. Відсутність такого наказу не зобов`язує працівника надалі виконувати покладені на нього трудові обов`язки та не продовжує дії трудового договору. Таким чином, на думку суду, оскільки між позивачем та відповідачем укладено безстроковий трудовий договір, позивач має право розірвати його за власним бажанням, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. Оскільки 16.02.2023 року позивачем подано заяву про звільнення за власним бажанням, то 02.03.2023 року відповідач мав звільнити [PERSON] на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. У зв`язку з цим, суд має усі підстави вважати, що Відповідач розірвав трудовий договір [PERSON] за п.4 ст.40 КЗпП України з порушенням норм трудового законодавства, а тому наказ про звільнення за прогул без поважних причин є незаконним та його слід скасувати. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як зазначено в ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Аналіз змісту частини третьої статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку, що в разі визнання звільнення таким, що не узгоджується з чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв`язку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Такий правовий висновок сформульовано у постановах Верховного Суду від 6 березня 2018 року в справі № 61-1398св18, від 12 квітня 2018 року в справі № 545/2544/13-ц (провадження № 61-678св17) та від 7 листопада 2018 року в справі № 234/17149/16-ц (провадження № 61-20384св18), від 07 вересня 2022 року в справі № 554/5630/19 (провадження № 61-60св20). З огляду на вищенаведене, оскільки звільнення позивача за прогул за п.4 ст. 40 КЗпП України є незаконним, а так як позивач не просить її поновити на роботі, то суд вважає доцільним змінити формулювання причини звільнення [PERSON] , зазначивши, що [PERSON] звільнена з роботи у Комунальному некомерційному підприємстві «Славутицька міська лікарня» Славутицької міської ради Вишгородського району, Київської області на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням. Також слід зобов`язати відповідача внести відповідні зміни до трудової книжки відповідно до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58. Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені нею судові витрати, а саме витрати по сплаті судового збору у розмірі 2147,20 грн. (а.с.4, 109), 11500,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу (а.с.16). На підставі наведеного та

Outcome: approved