Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-25 00:00:00

У травні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що він проживає за адресою [ADDRESS] . За цією ж адресою зареєстрованим є і відповідач по справі, проте з 2013 року не проживає за зазначеною адресою, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, його особистих речей в квартирі не має, і взагалі житлом він не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачу не чинили та не чинять, він добровільно визначив собі інше місце проживання і жилим приміщенням не користується. За таких обставин, посилаючись на ст.ст.71,72 ЖК України, позивач просив суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартирою [ADDRESS] . В судовому засіданні адвокат Олійник В.В. представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] повідомлявся судом про наявність цивільної справи на розгляді у суді, стороною якої він є, шляхом направлення поштової кореспонденції суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання, що підтверджується повернутим поштовим повідомленням з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19\~сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у\~постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі №10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі №24/260-23/52-б). За висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 10 травня 2023 року у справі №755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони, зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Таким чином, відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання відзиву на позов, у зв`язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Третьою особою надано заяву щодо розгляду справи за відсутності їх представника з урахування письмових пояснень на позов та чинного законодавства. Суд, вислухавши представника позивача адвоката Олійник В.В., допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що на підставі Ордеру №3488 від 29 квітня 1990 року квартира [ADDRESS] ) була надана [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Наразі зареєстрованими за адресою - [ADDRESS] , є позивач [PERSON] та [PERSON] . Утім [PERSON] з 2013 року в зазначеній квартирі не мешкає, особистих речей в ній не має, оплату комунальних послуг не здійснює. Дані обставини підтверджені в судовому засіданні наданими актами від 16.08.2017, 05.05.2023, а також показами допитаних свідків. Відповідно до інформації ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області від 04.06.2023 [PERSON] в розшуку не перебуває. За інформацією Амур-Нижньодніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 07.06.2023 актовий запис про смерть [PERSON] , [INFO] , відсутній. Конституція України\~ у\~ ст.47 \~проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід`ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Стаття 71 ЖК Української РСР\~встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням\~\~фактичних обставин справи та правил\~ЦПК України\~щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до\~статті 72 ЖК Української РСР\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей\~71,\~72 ЖК Української РСР\~дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Відповідач не проживає у спірній квартирі тривалий час без поважних причин, не є членом сім`ї наймача [PERSON] . Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved