Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-17 00:00:00

представник позивача [PERSON] адвокат Нємна Т.І. звернулася до Хортицького районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача суму основного боргу за договором позики у розмірі 35\~000 гривень, суму штрафу у розмірі 35 000 гривень, суму 3% річних у розмірі 2 007,95 гривень та суму 3% річних у розмірі 17 226,64 гривні. Позов обґрунтовує тим, що 21.08.2021 між сторонами укладений договір позики, відповідно до умов якого з моменту підписання цього договору грошові кошти [PERSON] в розмірі 35 000 гривень переходять у власність [PERSON] , які останній був зобов`язаний повернуто не пізніше 23 лютого 2022 року (включно). Сума позики має бути повернута одним платежем, що повинно підтверджуватися актом приймання-передачі грошових коштів. Взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав та борг позивачу не повернув. Позивач неодноразово в телефонному режимі звертався до відповідача з вимогою повернення грошових кошів, однак останній гроші позивачу не повертає. У разі невиконання умов договору, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу штраф у розмірі 100 % від суми позики. Таким чином, штраф за невиконання умов договору складає 35 000 гривень. Сума 3 % річних складає 2 007,95 гривень за несвоєчасне виконання зобов`язань у розмірі 70 000 гривень із розрахунку за період з 24.02.2022 по 31.12.2022 за 311 днів 3% від простроченої суми 70 000 гривень складає 1 789,32 гривень, за період з 01.01.2023 по 07.02.2023 складає 218,64 гривень. Відповідач [PERSON] відзив на позов не подав. Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23.02.2023 справа передана за підсудністю Ленінському районному суду міста Запоріжжя. Ухвалою від 27.04.2023 відкрите провадження у справі. Справа призначена до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Нємна Т.І., в судове засідання не з`явилися. Представник позивача подала заяву про розгляд справи без їх участі. Позов підтримала. Проти заочного вирішення справи не заперечувала. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Причини неявки суду не повідомив. Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України суд постановив провести заочний розгляд справи, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, не подав відзиву, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 23.08.2021 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики. Відповідно до пункту 1.1 договору, за даним договором позикодавець передає позичальникові у позику грошові коштів в розмірі 35\~000 гривень готівкою, а позичальник зобов`язується повернути отриману суму в строки і у порядку, зазначені в даному Договорі. Згідно з пунктом 1.2 договору грошові кошти зазначені у пункті 1.1. цього договору є особистою власністю позичкодавця. Грошові кошти зазначені у пункті 1.1. цього договору позичкодавець передає, а позичальник приймає в момент підписання цього договору. Пунктом 1.3 договору встановлено, що з моменту підписання цього договору грошові кошти позичкодавця в розмірі 35\~000 гривень переходять у власність позичальника. Згідно з пунктом 2.1 договору позичальник зобов`язаний повернути грошові кошти отримані в момент підписання цього договору в розмірі 35\~000 гривень позичкодавцю готівкою не пізніше 23 лютого 2022 року (включно). Пунктом 2.3 договору передбачено, що сума позики має бути повернута одним платежем. Факт повернення суми позики за цим договором має бути підтверджена актом приймання-передачі грошових коштів. Відповідно до вимог пункту 3.2 договору у разі невиконання умов пункту 2.1. цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити позичкодавцю штраф у розмірі 100% від суми позики. Вимогами пункту 3.3 договору визначено, що у разі невиконання зобов`язань, щодо строків повернення суми позики, позичкодавець сплачує позичальнику пеню, у розмірі 5% від суми позики за кожен день прострочення виконання зобов`язань. Згідно з пунктом 4.1 договору сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за цим договором, якщо це невиконання з`явилося як наслідок обставин непереборної сили, що виникли після укладання даного договору в результаті обставин надзвичайного характеру, які сторони не могли передбачати або запобігти. Факт наявності форс-мажорних обставин має бути підтверджені інформацією компетентного органу відповідної території. Пунктом 7.1 договору встановлено, що договір діє з моменту його підписання сторонами та до повного його виконання сторонами. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною першою статті 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до частин першої та другої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно з частинами першою та другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до вимог закону, умов договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається крім випадків, передбачених законом. Відповідно до положень статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному розмірі. Судом встановлено, що між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався повернути борг у розмірі 35\~000 гривень у строк до 23.02.2022. Договір позики не передбачав сплату процентів за користування позикою. Договір позики від 23.08.2021 засвідчує, що відповідач отримав від позивача кошти в сумі 35\~000 гривень у день його підписання, що погоджено пунктом 1.2 договору. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики, що свідчить про його укладення відповідно до вимог закону. Проте, відповідач свої зобов`язання щодо своєчасного повернення позики не виконав. До теперішнього часу відповідач позику не повернув. Факт наявності зазначеної заборгованості підтверджується наявними в матеріалах справи доказами й не спростований відповідачем. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги (стаття 527 ЦК України). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов в частині стягнення боргу за договором позики в сумі 35\~000 гривень є доведеним, обґрунтованим належними та допустимими доказами, а тому необхідно стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики від 23.08.2021 в сумі 35\~000 гривень. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Також, відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, що передбачено частинами першою та другою статті 549 ЦК України. Умовами договору позик, а саме пунктом 3.2, його сторонами передбачено, що виконання зобов`язань за договором були забезпечені неустойкою у виді штрафу в розмірі 100% від суми позики. Позивач просив крім самої суми позики також стягнути з відповідача на його користь штраф в сумі 35\~000 гривень, та 3% річних в сумі 2\~007,95 гривень та 17\~226,64 гривні. Вказані вимоги також підлягали б задоволенню, оскільки передбачені вимогами закону та договору позики. Проте, пунктом 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). З 24.02.2022 в України діє воєнний стан, підставами якого є Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-IX, Указом від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-IX, та Указом від 12 серпня 2022 року № 573/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року № 2500-IX, Указом від 07 листопада 2022 року № 757/2022, затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року № 2738-IX, Указом від 06 лютого 2023 року № 58/2023, затвердженим Законом України від 07 лютого 2023 року № 2915-IX, Указом від 01 травня 2023 року № 254/2023, затвердженим Законом України від 02 травня 2023 року № 3057-IX). Враховуючи те, що останнім днем повернення позики є 23.02.2023, прострочення зобов`язання за договором настало 24.02.2022. Отже, саме з 24.02.2022 у позивача виникло право на стягнення неустойки, інфляційних втрат та трьох відсотків річних. Однак, з 24.02.2022 в Україні діє воєнний стан, а отже відповідач звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь позивача неустойки, що є підставами для відмови у задоволенні позову в цій частині. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 421,09 гривня (1\~073,60*(35\~000*100%:89\~234,59)). Щодо покладення на відповідача обов`язку про відшкодування витрат позивача на професійну правничу допомогу суд дійшов наступних висновків. Витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України) та становлять одну із складових судових витрат (частина перша статті 133 ЦПК України). Відповідно до частини п`ятої статті 135 ЦПК України сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування. Матеріали справи не містять документального обґрунтування витрат на професійну правничу допомогу, а отже у відшкодуванні вказаних витрат позивача суд відмовляє.

Outcome: partial