Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-17 00:00:00

У квітні 2020 року адвокат Семенов Вадим Іванович в інтересах [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути солідарно з Національного банку України, Департаменту фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь [PERSON] майнову шкоду у розмірі 4 133 621,96 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] є кредитором ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик». Між вказаними особами був укладений договір №265D-2212 банківського вкладу «Золотий стандарт» у банківських металах від 02.02.2016 року. Відповідно до даного договору банк прийняв від позивача на вкладний рахунок № [NUMBER] банківський метал (золото) вагою 2810 грам, що становить 9,0344 тройських унцій. Строк повернення банківського вкладу сплив 02.02.2018 року. Однак на даний час вклад не повернутий, позивач вважає, що в даному випадку є порушенням прав позивача. Разом з тим, 05 квітня 2016 року Правлінням Національного банку України прийнято постанову №234 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних", відповідно до якої виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05 квітня 2016 року №463 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку". Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 02 червня 2016 року №46-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 03 червня 2016 року №913 "Про початок процедури ліквідації ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» та делегування повноважень ліквідатора банку». 12.01.2018 року позивач звернувся до ПАТ «КБ «Хрещатик» із вимогою повернути вклад в останній день терміну договору банківського вкладу - 02.02.2018 року. Згідно відповіді уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 31.01.2018 року кредиторські вимоги позивача стосовно вкладу у банківських металах було віднесено до 7-ї черги погашення. Позивач вказує на наявність підстав для відшкодування майнової шкоди, оскільки, в результаті протиправної бездіяльності Відповідача 1, яка встановлена постановою Окружного адміністративного суду України від 28.02.2017 р., залишеною без змін Київського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2017 р., завдано матеріальну шкоду в розмірі вкладу, який не було повернуту ПАТ «КБ «Хрещатик», а Відповідач 1 як особливий центральний орган державного управління, орган державної влади є суб`єктом відповідальності за нормою ст.1173 ЦПК України не залежно від наявності вини. Крім того вказує, що одним з власників істотної участі ПАТ «КБ «Хрещатик» був Департамент фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Позивач вважає, що бездіяльність Національного банку України щодо невжиття належних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» та бездіяльність або умисні дії власників істотної участі банку, в тому числі в особі Департаменту фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), який був відповідальний за вжиття своєчасних заходів для запобігання настанню неплатоспроможності банку, в сукупності призвели до неможливості позивача повернути свій вклад за договором №2650-2212 банківського вкладу «Золотий стандарт» у банківських металах від 02.02.2016 року, у зв`язку з чим звернувся із позовом про відшкодування шкоди в розмірі 4 133621,96 грн. до суду. Відповідно до ст. ст. 14, 33 ЦПК України справу було розподілено до розгляду судді Печерського районного суду Соколова О.М. За наведених обставин ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 27 квітня 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено здійснювати за правилами позовного (загального) провадження. 17 березня 2021 року на адресу суду від представника Національного банку надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що відповідно до національного законодавства НБУ не відповідає за зобов`язаннями банків, а банки не відповідають за зобов`язаннями НБУ. До функцій НБУ, які визначені у статтях 6, 7 Закону України «Про Національний банк України» не належить вирішення спорів, що виникають у договірних відносинах між клієнтом і банком. Національний банк не є стороною договору банківського вкладу, у нього відсутні зобов`язання перед позивачем стосовно виконання його умов. Крім того, зазначив, позивач взагалі не обґрунтовує у чому полягає протиправність поведінки Національного банку, а також причинний зв`язок з вимогами позивача до банку за договором банківського вкладу. Позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між заподіяною йому шкодою та бездіяльністю відповідача. Як і не надано доказів вини відповідача у заподіянні шкоди позивачу. За вказаних обставин, просила відмовити у повному обсязі у задоволенні позову. 21 травня 2021 року на адресу суду від представника Департаменту фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначив що Департамент фінансів не є стороною в договірних відносинах між позивачем та ПАТ «КБ «Хрещатик», у нього відсутні зобов`язання перед позивачем стосовно виконання його умов. Крім того, вся мотивувальна частина позовної заяви містить твердження позивача щодо порушення його прав Національним банком України і лише у прохальній частині просить суд стягнути майнову шкоду в солідарному порядку з Національного банку України та Департаменту фінансів. Така відповідальність не настає обов`язково, а може бути застосована до власників істотної участі лише в разі віднесення банку до категорії неплатоспроможних з вини таких власників. Таким чином, особа, яка вимагає стягнення шкоди з власників істотної участі у банку та/або їх керівників, має довести факт заподіяння такої шкоди цими особами, розмір зазначеної шкоди, надати докази зв`язку між невиконанням зобов`язань та заподіяною шкодою. Враховуючи викладене просив відмовити в задоволенні позову. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялись належним чином, проте в матеріалах справи містяться заяви представника позивача про розгляд справі у відсутність сторони позивача, вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача 1 в судове засідання не з`явився, про час розгляду справи повідомлявся судом належним чином в порядку встановленому ст.128 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), про причину неявки суду не повідомив, до суду надіслав заяву про розгляд справи у відсутність представника відповідача 1, просив відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача 2 в судове засідання не з`явився, про час розгляду справи повідомлявся судом належним чином в порядку встановленому ст.128 ЦПК України, про причину неявки суду не повідомив, до суду надіслав заяву про розгляд справи у відсутність представника відповідача 2. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, матеріалами справи встановлено, що 02.02.2016 року між [PERSON] та ПАТ «КБ «Хрещатик» був укладений договір №265D-2212 банківського вкладу «Золотий стандарт» у банківських металах. Відповідно до п. 1.1. договору банк прийняв від позивача на вкладний рахунок № [NUMBER] банківський метал (золото) вагою 2810 грам, що становить 9,0344 тройських унцій. Строк повернення банківського вкладу сплив 02.02.2018 року. Факт передачі банківського металу підтверджується актом приймання-передавання від 02.02.2016 року, наявного в матеріалах справи. Постановою Правління Національного банку України від 04 квітня 2016 р. № 231/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» віднесено ПАТ «КБ «Хрещатик» до категорії проблемних строком до 180 днів, установлено для ПАТ КБ «Хрещатик» обмеження в його діяльності, а також зобов`язано ПАТ КБ «Хрещатик» надсилати до Департаменту банківського закладу повідомлення про стан виконання запланованих заходів щодо фінансового оздоровлення банку,а також приведення ним своєї діяльності у відповідність до вимог банківського законодавства. 05 квітня 2016 року Правлінням Національного банку України прийнято постанову №234 «Про віднесення ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК» до категорії неплатоспроможних», відповідно до якої виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05 квітня 2016 року №463 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та є спеціальним законом, який регулює спірні правовідносини. Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними та цей закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Статтею 36 вказаного Закону України врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, згідно з ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час введення тимчасової адміністрації не застосовується: примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку, нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не нараховується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку, зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може привести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом, нарахування відсотків за зобов`язаннями банку перед кредиторами. При цьому, згідно з абз. 1 ч. 6 ст. 36 вказаного Закону обмеження, встановлене п. 1 ч. 5 цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті. Статтею 28 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів у національній валюті України в порядку та у черговості, встановлених Фондом, не пізніше 20 робочих днів (для банків, база даних про вкладників яких містить інформацію про більше ніж 500000 рахунків, - не пізніше 30 робочих днів) з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку. Фонд здійснює виплату гарантованих сум відшкодування через банки-агенти, що здійснюють такі виплати в готівковій або безготівковій формі (за вибором вкладника). Черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів закріплено ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов`язань, є кредитором банку. Чинним законодавством не передбачено задоволення вимог кредиторів поза межами процедури ліквідації банку. Вказане стверджується і правовою позицією Верховного Суду України в постанові від 20 січня 2015 року у справі № 6-2001цс15. Частинами 4 та 5 ст. 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що уповноважена особа Фонду в семиденний строк з дати прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку розміщує оголошення, що містить відомості про ліквідацію банку відповідно до частини третьої цієї статті, в усіх приміщеннях банку, в яких здійснюється обслуговування клієнтів. Положеннями ст. ст. 49, 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку на підставі яких Фонд складає реєстр акцептованих вимог кредиторів та спрямовує кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку на задоволення вимог кредиторів у порядку черговості. Отже, механізм відшкодування шкоди кредиторам та повернення коштів, отриманих під час виконання уповноваженою особою Фонду заходів чітко визначений чинним законодавством. Як встановлено матеріалами справи 12.01.2018 року позивач звернувся до ПАТ «КБ «Хрещатик» із вимогою повернути вклад в останній день терміну договору банківського вкладу - 02.02.2018 року. Згідно відповіді уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 31.01.2018 року кредиторські вимоги позивача стосовно вкладу у банківських металах було віднесено до 7-ї черги погашення. Таким чином, між позивачем та банком ПАТ «КБ «Хрещатик» існують договірні відносини, а тому стягнення вкладу позивачу повинно відбуватись на підставі законодавства, що регулює правовідносини щодо повернення вкладу з урахуванням положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та оскільки триває процедура ліквідації банку, а кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у черговості визначеною ст.52 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», факт порушення права позивача щодо отримання банківського вкладу у банківських металах розміщеного на вкладному рахунку у ПАТ «КБ Хрещатик» відсутній. Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 07 травня 2020 року у справі № 757/62120/18-ц, від 05 листопада 2021 року у справі № 757/32858/18. Доводи позивача про те, що стягнення вкладу як відшкодування майнової шкоди є безпідставним, виходячи з такого. Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Отже, зобов`язання з відшкодування шкоди є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових та майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. За своїм характером ці зобов`язання належать до роду недоговірних, тобто вони виникають поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин. Відповідно до положень п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України N 6 від 27.03.92 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Перераховані підстави для деліктних зобов`язань є обов`язковим. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду. Відповідно до ст. 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства. Банк не відповідає за невиконання або несвоєчасне виконання зобов`язань у разі прийняття Національним банком України рішення про запровадження обмежень на діяльність банків, зупинення операцій по рахунках, арешту власних коштів банку на його рахунках уповноваженими органами державної влади. Тому, доводи позивача про те, що Національний банк України має нести майнову відповідальність за зобов`язаннями неплатоспроможного банку є необґрунтованими. Крім того, позивачем не доведено завдану шкоду (розмір вкладу не є розміром шкоди у розумінні ст. 1166 ЦК України), причинний зв`язок між шкодою та неправомірними діями відповідача. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. При цьому, згідно зі ст. 1173 ЦК України, відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними повноважень, відшкодується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. За загальним правилом, яке встановлено у частині першій статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. У частині другій статті 22 ЦК України визначено, що майнова шкода виражається у формі збитків. У свою чергу збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною дією чи бездіяльністю і негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У випадку передбаченому статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі відшкодовується незалежно від вини органу, незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністюякого вона завдана. Натомість наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, підлягають доказуванню на загальних підставах та відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є обов`язком позивача. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління. Також особливий статус Національного банку України визначений в Рішенні Конституційного Суду України від 26.02.2009 № 6-рп/2009, відповідно до пункту 3.1 якого Конституція України визначила правовий статус Національного банку України як центрального банку держави, основною функцією якого є забезпечення стабільності грошової одиниці України (ст. 99). Особливість юридичного статусу Національного банку України полягає в тому, що, з одного боку, він має публічно-правовий статус особливого центрального органу державного управління, самостійного у своїй діяльності від органів державної влади (ст. 6, 7, 24, 25, 53 Закону України «Про Національний банк України»), а з іншого - цивільно-правовий статус як юридичної особи, яка має відокремлене майно, що є об`єктом права державної власності і перебуває в його повному господарському віданні, та може вчиняти певні цивільно-правові правочини з комерційними банками, державою (ст. 4, 29, 31, 42 Закону України «Про Національний банк України»). Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, самостійним у своїй діяльності від органів державної влади, тобто не є суб`єктом відповідальності в розумінні ст. 1173 Цивільного кодексу України. Крім того, відповідно до положень ст.3 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виведення неплатоспроможних банків з ринку шляхом здійснення тимчасової адміністрації і ліквідації є виключеною компетенцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, натомість положеннями ст. 7 цього закону, встановлено, що органи державної влади та Національний банк України не мають права втручатися в діяльність Фонду щодо реалізації законодавчо закріплених за ним функцій і повноважень. Взаємодія Фонду з Національним банком України та органами державної влади здійснюється в межах, визначених цим Законом, іншими актами законодавства. Крім того, відповідно до частини третьої, четвертої статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції, чинній на момент віднесення ПАТ КБ "Хрещатик" до категорії неплатоспроможних) учасники банку відповідають за зобов`язаннями банку згідно із законами України та статутом банку. Власники істотної участі зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку. Пов`язана з банком особа за порушення вимог законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, здійснення ризикових операцій, які загрожують інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, або доведення банку до неплатоспроможності несе цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність (частина п`ята статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). Оскільки Департамент фінансів не є стороною в договірних відносинах між позивачем та ПАТ «КБ «Хрещатик», у нього відсутні зобов`язання перед позивачем стосовно виконання його умов. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року в справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду погоджується з доводами позивачки про те, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» жодним чином не виключає можливість притягнення власника істотної участі банку до відповідальності у порядку, визначеному статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Так, відповідно до частин третьої - п`ятої статті 58 цього Закону учасники банку відповідають за зобов`язаннями банку згідно із законами України та статутом банку; власники істотної участі зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку; пов`язана з банком особа за порушення вимог законодавства, у тому числі нормативно-правових актів НБУ, здійснення ризикових операцій, які загрожують інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, або доведення банку до неплатоспроможності несе цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність. Водночас Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що зазначеною статтею передбачена відповідальність пов`язаних осіб банку перед банком, а не перед його кредиторами. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що якщо банку заподіяно шкоди не шляхом вчинення окремо визначених дій (бездіяльності), які мали наслідком знищення або пошкодження конкретної речі, втрату конкретних доходів чи подібні наслідки, а шляхом недотримання вимог законодавства, невжиття своєчасних заходів для запобігання настанню неплатоспроможності банку тощо, що призвело до зниження чистих активів банку, порушення нормативів, зокрема ліквідності та втрати банком стану платоспроможності, то розмір шкоди, завданої банку, оцінюється розміром недостатності майна банку для задоволення вимог усіх кредиторів, якщо не доведений більший розмір шкоди. Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/11027/18 (провадження № 12-185гс19, пункт 7.61). При цьому Велика Палата Верховного Суду у цій справі не вирішує питання про виконання чи порушення відповідачем обов`язків, покладених на нього законом, зокрема статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність», оскільки таке вирішення було би виходом за межі цієї справи. Зазначене питання має бути вирішене в межах іншої справи за позовом належного позивача». У справі, що розглядається: позивач звернувся з позовом про стягнення на його користь коштів як збитків, завданих, на його переконання, неправомірними діями відповідачів по відношенню до банку. Водночас такими діями збитки можуть бути завдані саме банку, а не позивачу; позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що права позивача щодо не отримання ним банківського вкладу розміщеного на вкладному рахунках у ПАТ «КБ Хрещатик» відповідачами не порушені, крім того, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на обґрунтування завдання відповідачами майнової шкоди, , у зв`язку з чим підстав для задоволення позовних вимог суд не вбачає. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про залишення позову без задоволення. Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ст. 141 ЦПК України. Вирішуючи питання про відшкодування судових витрат суд враховує, що, оскільки позов залишено без задоволення, то позивачу відповідно не відшкодовуються витрати, пов`язані з розглядом справи. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed