Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-01 00:00:00

23.11.2022 року до Калинівського районного суду Вінницької області звернувся [PERSON] із вказаним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь борг за договором позики в розмірі 20000,00дол.США, та стягнути судові витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування цієї вимоги зазначив, що у квітні 2009 року між ним та [PERSON] укладений договір позики, оформлений розпискою від 11.02.2009 року, відповідно до якої відповідач отримав в борг 7000,00дол.США, з умовою сплати процентів у розмірі 100,00дол.США за день, при цьому, строк повернення цієї позики договором встановлений не був. Через невиконання взятих на себе зобов`язань за вказаним договором позики, борг [PERSON] станом на 15.11.2010 року склав 20000,00дол.США, про що останнім зазначено в розписці. 15.09.2022 року він звернувся до [PERSON] з вимогою щодо повернення вказаного боргу на протязі тридцяти днів з дня пред`явлення цієї вимоги. Натомість, [PERSON] отримавши 20.09.2022 року вимогу, її добровільно не виконав, а тому він вимушений звернутися до суду із вказаним позовом. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.11.2022 року, вказаний позов переданий на розгляд судді Сєліну Є.В., який своєю ухвалою від 06.12.2022 року відкрив за ним провадження, визначив здійснити розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче судове засідання. У відзиві на позов, який надійшов 09.03.2023 року на адресу Калинівського районного суду Вінницької області, представник відповідача [PERSON] - адвокат Стьоба Ю.М. просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] , оскільки розписка, яка надана на підтвердження цих вимог, не містить точної дати, тобто моменту отримання грошових коштів, дати, умов та порядку їх повернення, що є обов`язковою умовою для того, щоб договір вважався укладеним. У розписці, наданій позивачем, не йдеться про факт та час отримання грошових коштів у розмірі 20000,00дол.США, так само як і про час, строки та порядок їх повернення. Зазначених грошових коштів у розмірі 20000,00дол.США, відповідач [PERSON] від позивача [PERSON] не отримував, а розписка написана під впливом певних обставин. Окрім цього, позивачем пропущено строк звернення до суду із вказаним позовом, про поновлення якого в позовній заяві не заявлено. На вказаний відзив, позивачем [PERSON] до Калинівського районного суду Вінницької області подано 22.03.2023 року відповідь, згідно якої договір позики, який був складений та підписаний відповідачем [PERSON] , є зрозумілим і не викликає неясностей, у розписці чітко вказано, що [PERSON] позичив у [PERSON] у квітні 2009 року грошові кошти в розмірі 7000,00дол.США, та станом на 15.11.2010 року винен 20000,00дол.США, що свідчить про виникнення між сторонами правовідносин за договором позики. Враховуючи, що за цим договором, не було встановлено строк повернення позики, то до даних правовідносин не застосовується загальна позовна давність тривалістю в три роки. Відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 23.03.2023 року, закрите підготовче провадження у даній цивільній справі, призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Предмет та підстава позову не змінювались, обсяг позовних вимог не збільшувався. Позивач [PERSON] в судовому засіданні, у вступному слові, викладаючи обставини, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги, зазначив, що у квітні 2009 року, точної дати та часу він не пам`ятає, до нього звернувся [PERSON] з проханням надати йому у борг грошові кошти, при цьому конкретного їх розміру, умов надання, порядку та строків їх повернення, вони не обговорювали, оскільки він одразу ж після висловлення до нього прохання щодо їх надання, відмовив [PERSON] у його проханні та наданні йому грошових коштів у борг. В цей же день, приїхавши ввечері до себе додому, він від своєї дружини дізнався, що [PERSON] після його відмови у наданні йому грошових коштів у борг, приїхав до неї, та зловживаючи довірою, вводячи його дружину в оману, попросив останню передати йому грошові кошти в розмірі 7000,00дол.США, які начебто він, як її чоловік, погодився йому позичити. Оскільки, у нього розрядився мобільний телефон, дружина йому не змогла зателефонувати та перевірити достовірність отриманої від [PERSON] інформації, а тому довіряючи словам останнього, без наявності попередньої домовленості щодо позики, передала йому грошові кошти в розмірі 7000,00дол.США, при цьому не отримавши він нього ані письмової розписки, ані інших гарантій повернення цих грошових коштів. Вподальшому, всі його спроби повернути вказані грошові кошти, отримані [PERSON] шляхом шахрайських дій, не дали бажаного результату, а тому він, 15.11.2010 року зустрівши [PERSON] біля адміністративної будівлі Калинівського районного суду Вінницької області, погрожуючи зверненням до правоохоронних органів щодо порушення відного нього кримінального провадження, використовуючи психологічний тиск, змусив останнього написати розписку про те, що [PERSON] в квітні 2009 року позичив у нього грошові кошти в розмірі 7000,00дол.США строком на п`ять днів, з обіцянкою сплати 100,00дол.США в день, та що станом на 15.11.2010 року утворився борг у розмірі 20000,00дол.США., які він зобов`язаний йому сплатити. Дана розписка була написана виключно з метою не звернення його до правоохоронних органів та гарантією повернення [PERSON] вказаних грошових коштів. Оскільки останній грошові кошти добровільно не бажає повертати, він вимушений звернутися до суду із вказаним позовом, який просить задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат СТЬОБА Ю.М. в судовому засіданні, у своєму вступному слові, викладаючи обставини, якими він заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] , зазначив, що оскільки в судовому засіданні з пояснень позивача встановлено, що жодний договір позики між ним особисто та відповідачем [PERSON] ані в усній ані в письмовій формі не укладався, [PERSON] безпосередньо у [PERSON] жодні грошові кошти не отримував, зобов`язань щодо строку, умов та порядку їх повернення на себе не брав, а розписка написана відповідачем під психологічним тиском позивача, що вказує на відсутність законодавчо визначених ознак двостороннього правочину, а тому, оскільки з неукладеного правочину не виникають договірні зобов`язання, він не породжує жодних цивільних правовідносин, а значить він і не породжує для сторін будь-яких прав та обов`язків, а відтак позов є безпідставним. Заслухавши вступне слово учасників справи, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши в порядку, визначеному в підготовчому засіданні у справі, докази, якими вони обґрунтовуються, суд приходить до наступних висновків. Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається . У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205-210, 640 ЦК України тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.10.2022 року у справі № 686/16244/21 (провадження № 61-5011св22) зроблено висновок, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Відповідно до положень статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. З розписки, долученої позивачем до позову в якості доказу, вбачається, що [PERSON] позичив у [PERSON] в квітні 2009 року грошові кошти в розмірі 7000,00дол.США, строком на п`ять днів, за що пообіцяв йому сплатити 100,00дол.США в день. Даний напис датований 11.04.2009 року та засвідчений підписом [PERSON] . Станом на 15.11.2010 року [PERSON] згідно цієї розписки зобов`язаний [PERSON] сплатити 20000,00дол.США. Натомість, із пояснень позивача, наданих ним під час виступу із вступним словом, встановлено, що [PERSON] в квітні 2009 року відмовив [PERSON] у наданні йому у борг грошових коштів та їх останньому не передавав. При цьому, під час спілкування, [PERSON] із [PERSON] конкретного їх розміру, умов надання, порядку та строків їх повернення, взагалі не обговорювали. Грошовими коштами в розмірі 7000,00дол.США, відповідно до пояснень позивача, [PERSON] незаконно заволодів шляхом шахрайства, а саме обману та зловживання довірою його дружини. Перша частина розписки щодо отримання [PERSON] у борг 7000,00дол.США, яка датована 11.04.2009 року, фактично складена та підписана [PERSON] через понад рік, а саме 15.11.2010 року, після погроз [PERSON] звернутися до правоохоронних органів щодо порушення відносно нього кримінального провадження за фактом зловживання чужим майно шляхом обману та зловживання довірою. З урахуванням пояснень позивача [PERSON] та повідомлених ним суду обставин отримання відповідачем [PERSON] грошових коштів та написання боргової розписки, недоведеною є справжня правова природа правочину - існування позикових відносин між сторонами. Верховний Суд у постановах від 18.03.2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15 зробив правовий висновок, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і залежно від встановлених результатів робити відповідні правові висновки. На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, суд приходить до висновку, що договір позики між [PERSON] та [PERSON] не укладався, а останній заволодів грошовими коштами шляхом обману та зловживання довірою, а тому у сторін не виникло будь-яких зобов`язань, оскільки з неукладеного правочину не виникають договірні зобов`язання, він не породжує жодних цивільних правовідносин, а значить він і не породжує для сторін будь-яких прав та обов`язків. З урахуванням викладеного, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики, необхідно залишити без задоволення. За приписами частин першої-третьої, п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed