Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-25 00:00:00

04.04.2023 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. В обґрунтуванні позовних вимог зазначив, що 2008 року проживав у цивільному шлюбі з [PERSON] в селищі Тошківка Северодонецького району Луганської області. Під час спільного проживання у них народилася дитина [PERSON] , [INFO] . З 2018 року сторони проживають окремо через відсутність взаємопорозуміння. Син залишився проживати з відповідачкою. Позивач з 2018 року переїхав проживати до смт. Борова, Фастівського району, влаштувався на роботу. При приїзді до селища Тошківка, де проживала матір та відповідачка з сином, йому стало відомо, що відповідачка ніде не працює, почала зловживати алкогольними напоями та не забезпечувала дитину належним доглядом та харчуванням. У березні 2020 року Попаснянським районним судом Луганської області [PERSON] позбавлено батьківських прав на старшу доньку [PERSON] [INFO]. На даний час вона перебуває в іншій сім`ї. з початку повномасштабного російського вторгнення на територію України позивач перевіз свою матір та сина за місцем свого фактичного проживання до смт. Борова Фастівського району Київської області, де проживає і до цього часу. З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини вважає за доцільне визначити місце проживання дитини з ним. 08.05.2023 року ухвалою Фастівського міськрайонного суду відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено до підготовчого судового засідання. В підготовчому судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, а також не заперечував проти закриття підготовчого провадження. В підготовче судове засідання відповідач не з`явилася про час слухання справи повідомлена вчасно та належним чином. Представник третіх осіб до суду не з`явилися, клопотань до суду не надходило. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10.07.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду. У встановлений строк відзиву на позовну заяву до суду не надійшло, а тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, а також не заперечував проти винесення заочного рішення. В судове засідання відповідач не з`явилася про час слухання справи повідомлена вчасно та належним чином. Представник третіх осіб до суду не з`явилися, клопотань до суду не надходило. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Заслухавши позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. При розгляді справи судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] виданим виконкомом Тошківської селищної ради міста Первомайська Луганської області. Згідно даного свідоцтва про народження, батьками дитини записано [PERSON] , позивача по справі та [PERSON] , відповідача по справі. Згідно копії паспорту громадянина України Серії [NUMBER] виданого Попаснянським РВ УМВС України в Луганській області від 15.11.2016 року [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] та відповідно до Довідки від 26.04.2022 № 3232-5001481466 взятий на облік внутрішньо переміщеної особи. Фактичне місце проживання: [ADDRESS] . Згідно інформації Національної соціальної сервісної служби України від 05.04.2023 року [PERSON] з 12.04.2022 року перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа в органі соціального захисту населення Рівненської області та фактично проживає: [ADDRESS] . Згідно Довідки Борівського старостинського округу Нехаєнко О.М., фактично проживає з 2018 року по теперішній час за адресою: [ADDRESS] з ним проживає син та мама. Відповідно до ст. 1 Сімейного Кодексу України побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно з ч. 2 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст.161 СК України). Позивач звернувся до суду з даним позовом в якому зазначає, що з 2008 року проживав у цивільному шлюбі з [PERSON] . З 2018 року сторони проживають окремо. В судовому засіданні встановлено, що за період окремого проживання сторін син проживав з матір`ю але в подальшому дитина була вилучена від відповідача в зв`язку з зловживанням алкогольних напоїв та на неї неодноразово було складено протоколи про притягнення до адміністративної відповідальності та передано бабусі [PERSON] . З часу повномасштабного російського вторгнення на територію України позивач та його матір з сином переїхали до місця фактичного проживання позивача до смт. Борова Фастівського району Київської області, де проживають і до цього часу, що підтверджується довідкою від 26.04.2022 № 3232-5001481466 взятий на облік внутрішньо переміщеної особи. Згідно з положенням ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини. Згідно ст.150 СК України, обов`язками батьків є піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя. Відповідно до ч 2, 8, 9, 10 ст.7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради від 27.02.91, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. У п.1 ст.9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції). Відповідно до ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, у віці від десяти до чотирнадцять років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У статті 2 Протоколу №4 до Конвенції «Про захист прав людина і основоположних свобод» передбачено, що кожна, людина, яка законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування та свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно із законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст.142 СК), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» зазначено, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Європейський суд з прав людини 11.07.2017 року у справі «М.С. проти України» виніс рішення де визначив «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Саме такий Правовий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.59, щодо того що існують виключні обставин, за яких малолітня дитина може бути розлучена з матір`ю і на даний час такі обставини відсутні. Разом з тим, суд зазначає, що Декларація прав дитини не є частиною національного законодавства, у той час як Конвенція про права дитини, в якій закладено принцип інтересів дитини понад усім, ратифікована постановою ВР від 27.02.91. таку правову позиці висловив у постанові Верховний Суд України у справі №756/2109/16-ц. Крім того, вказаний принцип не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так і зі змісту Конвенції про права дитини. У разі визначення місця проживання дітей з батьком мати не обмежена у своєму праві на спілкування з дітьми, турботу відносно дітей та участь у вихованні дітей і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дітей щодо встановлення часу спілкування. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дітей до досягненню ними віку 14 років. В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] , як матір малолітнього [PERSON] , тривалий час проживає окремо від малолітнього сина, до навчального закладу де навчається син жодного разу не відвідувала. Дані факти відповідачем не спростовано і підтверджено Характеристикою на учня 7-Б класу Борівського академічного ліцею. Це дає вважати суду, про те, що матір не цікавится досягненням у навчанні своєї дитини, можливими проблемами. Батько [PERSON] навпаки приймає активну участь у житті дитини, цікавиться його життям, приймає участь у ньому. Крім того, сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, за яких дитині краще проживати з батьком, ніж з матір"ю. Відповідно до ч.ч. 4 - 6 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки і піклування, який подає письмовий висновок щодо розв`язання спору, з яким суд може не погодитись, якщо він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини. В судове засідання Органом опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради надано рішення «Про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] [INFO] » в якому зазначено, що виконавчий комітет вирішив визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] з батьком [PERSON] . Місце проживання неповнолітньої дитини визначається за місцем проживання батьків або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. При розгляді справи судом встановлено, що неповнолітній [PERSON] проживає за місцем тимчасового проживання свого батька [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та є особою, яка перебуває на обліку внутрішньо переміщеної особи (Довідка від 26.04.2022 № 3232-5001481466). Також, при зверненні до суду з даним позовом позивач просив стягнути з відповідача аліменти на утримання сина. Статтею 141 СК України визначено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини не залежно від того, чи перебувають вони у шлюбі. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності зі ст. 180 Сімейного Кодексу України та роз`яснення п.15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ, щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Частиною 1 ст. 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом, а відповідно до ч. 1, 2 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Небажання відповідача надавати докази, давало суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України. Оцінюючи докази надані позивачем, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню та визначати місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] за місцем проживання батька [PERSON] та стягнути з відповідача аліменти на корист позивача на утримання сина в розмірі частини від усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, щомісячно. Відповідно до статті 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. За подання позову до суду про стягнення аліментів позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної вимог, у зв`язку з чим з відповідача підлягає стягненню судовий збір у дохід держави у розмірі 1073,60 гривень. Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місць суд допускає до негайного виконання відповідно до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України.

Outcome: approved