Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-27 00:00:00

У квітня 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 35 987,58 грн. та судових витрат у справі. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 18 липня 2022 року близько 21 год.30 хв. у м. Києві, по вул.. Зодчих, 32 відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «ШЕВРОЛЕТ» реєстраційний номер [NUMBER] , під керування водія [PERSON] та транспортного засобу «МІТСУБІСІ», реєстраційний номер [NUMBER] (водій [PERSON] ), і транспортного засобу «НІССАН», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Внаслідок вищевказаної ДТП, транспортний засіб «НІССАН», реєстраційний номер [NUMBER] , який належить [PERSON] , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , отримав значні механічні пошкодження. 08 вересня 2022 року постановою Святошинського районного суду м. Києва у справі №759/10111/22 [PERSON] визнано винним у порушенні вимог ПДР України, що стало причиною виникнення вищевказаної ДТП та відповідно у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст..124 КУпАП. Станом на даний час вказана постанова не оскаржувалась та набрала законної сили у визначений строк. Тобто саме дії [PERSON] у вигляді порушення вимог ПДР стали причиною виникнення даної ДТП та пошкодженні транспортного засобу «НІССАН», реєстраційний номер [NUMBER] . На момент пригоди, цивільно-правова відповідальність (відповідача) водія транспортного засобу «ШЕВРОЛЕТ», реєстраційний номер [NUMBER] , була застрахована у ТДВ СК «Альфа-Гарант», згідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс) №210010919. Згідно звіту про визначення вартості матеріального збитку №22/0027 від 27.12.2022 року, встановлено, що вартість матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу «НІССАН», реєстраційний номер [NUMBER] , складає: 47 322,00 грн., а вартість відновлювального ремонту вищевказаного транспортного засобу становить : 90 173,98 грн. Проте, розмір страхового відшкодування, виплаченого з боку ТДВ СК «Альфа-Гарант», не покриває фактичного розмірі шкоди на відновлення пошкодженого транспортного засобу «НІССАН», реєстраційний номер [NUMBER] . Оскільки вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «НІССАН», реєстраційний номер [NUMBER] у зв`язку з пошкодженням з вини [PERSON] перевищує суму страхового відшкодування, яка була виплачена страховою компанією, з відповідача на користь [PERSON] підлягає стягненню різниця між вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу та сумою страхового відшкодування з боку страховика. Таким чином позивач просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сума 33 387,58 грн. , яка була розрахована наступним чином: 90 173,98 грн. (вартість відновлювального ремонту) - 56 786,40 грн.( сума матеріального збитку) = 33 387,58 грн. Також, згідно умов полісу страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 210010919, розмір франшизи становить: 2 600 грн. Таким чином, оскільки з боку ТОВ СК «Альфа- Гарант» суму страхового відшкодування зменшується на розмір визначеної умовами полісу №210010919, франшизи, що становить : 2 600 грн., то дана частина відшкодування, має компенсована [PERSON] , як особою з вини якої було завдана майнова шкода. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24.04.2023 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву (а.с.62). Враховуючи те, що відповідач у встановлений строк відзив на позовну заяву не надав, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін не заявив, суд вирішує справу за наявними матеріалами у відповідності ч.8 ст. 178 ЦПК України. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього процесуальний кодекс України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 18 липня 2022 року близько 21 год.30 хв. у м. Києві, по вул.. Зодчих, 32 відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «ШЕВРОЛЕТ» реєстраційний номер [NUMBER] , під керування водія [PERSON] та транспортного засобу «МІТСУБІСІ», реєстраційний номер [NUMBER] (водій [PERSON] ), і транспортного засобу «НІССАН», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Внаслідок вищевказаної ДТП, транспортний засіб «НІССАН», реєстраційний номер [NUMBER] , який належить [PERSON] , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , отримав значні механічні пошкодження. 08 вересня 2022 року постановою Святошинського районного суду м. Києва у справі №759/10111/22 [PERSON] визнано винним у порушенні вимог ПДР України, що стало причиною виникнення вищевказаної ДТП та відповідно у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст..124 КУпАП. Станом на даний час вказана постанова не оскаржувалась та набрала законної сили у визначений строк. Тобто саме дії [PERSON] у вигляді порушення вимог ПДР стали причиною виникнення даної ДТП та пошкодженні транспортного засобу «НІССАН», реєстраційний номер [NUMBER] . На момент пригоди, цивільно-правова відповідальність (відповідача) водія транспортного засобу «ШЕВРОЛЕТ», реєстраційний номер [NUMBER] , була застрахована у ТДВ СК «Альфа-Гарант», згідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс) №210010919, на страхову суму 160 000, 00 грн. - за шкоду, заподіяну майну, Розмір франшизи - 2600,00 грн. Згідно звіту про визначення вартості матеріального збитку №22/0027 від 27.12.2022 року, встановлено, що вартість матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу «НІССАН», реєстраційний номер [NUMBER] , складає: 47 322,00 грн., а вартість відновлювального ремонту вищевказаного транспортного засобу становить : 90 173,98 грн. Проте, розмір страхового відшкодування, виплаченого з боку ТДВ СК «Альфа-Гарант», не покриває фактичного розмірі шкоди на відновлення пошкодженого транспортного засобу «НІССАН», реєстраційний номер [NUMBER] . Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Як передбачено п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із пошкодженням або знищенням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ст. 1166 ЦК України - майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдану майну фізичній або юридичній особі, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 3 ст. 22 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до правової позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"). Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону). У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування" до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Згідно з п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до п. 12.1. ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхованої суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Відповідно до п. 2 ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Згідно п. 36.6 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування. Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування", шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Позивач, заявляючи вимоги до відповідача посилається на те, що внаслідок ДТП розмір завданої йому шкоди згідно звіту №22/0027 від 27.12.2022 про визначення вартості матеріального збитку автомобіля марки «Nissan Juke» д.н.з. [NUMBER] складає 56 786,40 грн. Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові ВССУ № 4 від 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що саме на страховика відповідача покладений обов`язок виплати [PERSON] відшкодування шкоди у межах суми страхового відшкодування. Судом встановлено, що позивач не звертався до суду з позовом до страховика відповідача та не отримав відмови ТДВ СК «Альфа-Гарант» у виплаті страхового відшкодування, а відразу пред`явив вимогу до відповідача. Таким чином, позивачем не було доведено належними і допустимими доказами наявності у відповідача обов`язку відшкодувати шкоду в межах розміру страхового відшкодування, оскільки [PERSON] не позбавлений права звернення до суду з позовом до ТДВ СК «Альфа-Гарант» . За таких обставин, вимоги до відповідача про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 35 987,58 грн. задоволенню не підлягають. Суд роз`яснює, що оскільки відповідач, є особою відповідальною за завдані збитки водію автомобіля марки «Nissan Juke» д.н.з. [NUMBER] , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, то з останнього підлягає стягнення на користь [PERSON] сума франшизи у розмірі 2 600,00 грн., однак такі вимоги позивачем не заявлено. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17 та від 15 липня 2019 року у справі №235/499/17). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з відповідача. Згідно з ч. 1 і ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного

Outcome: dismissed