Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-07 00:00:00

У лютому 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позову посилався на те, що рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 19.10.2021 року позивача [PERSON] було з 12.01.2021 року було поновлено на роботі в АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на посаді головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки та вирішено допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі. За заявою позивача Ленінським районним судом м. Дніпропетровська від 28.10.2022 року винесено ухвалу про відновлення втраченого судового провадження № 2/265/681/21 по цивільній справі № 265/968/21 за позовом [PERSON] до АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про скасування наказу, зобов`язання нарахувати та виплатити заробітну плату, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 15.12.2022 року Печерським ВДВС у місті Києві відкрито виконавче провадження № 70558966 за виконавчим листом про поновлення позивача на посаді. Вважає, що відповідач тривалий час умисно не виконував рішення суду в частині поновлення позивача на роботі, та лише після відкриття виконавчого провадження 15.12.2022 року 11.01.2023 року видав наказ про поновлення позивача на роботі, виконавши рішення суду. 23.01.2023 року відповідач повідомив позивача про видання наказу № 11.01/1-к від 11.01.2023 року про поновлення останнього на посаді головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» та виконання рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 19.10.2021 року. Таким чином, своєю бездіяльністю відповідач тривалий час протягом 16 місяців затримував виконання рішення суду, що призвело до порушення конституційних прав позивача. Розмір середньоденної заробітної плати позивача встановлений вищевказаним рішенням суду у розмірі 845,45 грн. Період невиконання рішення суду про поновлення позивача на роботі становить 16 місяців - з 19 жовтня 2021 року по 11 січня 2023 року, тобто із затримкою у 320 робочих днів, а тому позивачем розраховано загальний розмір компенсації за затримку виконання рішення, який складає 270 544 грн. Враховуючи викладене, позивач змушений був звернутися до суду та просити стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 19.10.2021 року по справі № 265/968/21 про поновлення на роботі в розмірі 270 544 грн. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків, зборів та обов`язкових платежів, а також стягнути витрати з оплати судового збору у розмірі 2\~705,44 грн. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2023 року прийнято до розгляду, відкрито провадження по цивільній справі та призначено судове засідання. Представник відповідача адвокат Кисіль А.В. надав до суду відзив на позовну заяву у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначив, що позивачем пропущено тримісячний строк для звернення до суду з позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, що передбачено ст. 233 КЗпП України. Вважає, що позивач дізнався про можливе порушення свого права 29.08.2022 року, що підтверджується листом позивача на адресу відповідача з проханням повідомити про наміри добровільного виконання рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 19.10.2021 року. Надалі позивач 16.09.2022 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про відновлення втраченого судового провадження у якій просив відновити втрачене судове провадження по цивільній справі № 265/968/21 за позовом [PERSON] до АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про скасування наказу, зобов`язання нарахувати та виплатити заробітну плату, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та видати виконавчий лист. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.10.2022 року заяву [PERSON] було задоволено частково, відновлено втрачене судове провадження по цивільній справі № 265/968/21. Вищевказані факти ще раз свідчать, що позивачу ще у жовтні було достеменно відомо про можливе порушення свого права, однак позов до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду позивачем подано лише 04.02.2023 року, тобто з пропуском строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, а тому у позові слід відмовити. Також представником відповідача наведено практику Верховного Суду, щодо відмови у задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку звернення до суду. Представника відповідача звертає увагу суду, що війна рф проти України унеможливила негайне виконання рішення суду, оскільки АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», під час дії воєнного стану в Україні, як стратегічне підприємство державного сектору економіки на постійній основі здійснює забезпечення продовольчих потреб населення, Збройних Сил України та інших військових формувань, що є одним із пріоритетних напрямків у забезпеченні оборони держави. Таки чином, під час війни основна діяльність відповідача зосереджена на забезпеченні продовольчої безпеки держави, що є поважною причиною затримки виконання рішення суду, а тому застосування додаткового виду відповідності до державного підприємства, яке забезпечує продовольчу безпеку країни є фактично заходом, який може суперечити інтересам держави у воєнний час. Також зазначено, що 19.12.2022 року відповідачем отримано постанову про відкриття виконавчого провадження № 70558966 від 15.12.2022 року, якою відповідача зобов`язано поновити [PERSON] на роботі з 12.01.2023 року. На виконання вказаної постанови відповідачем 11.01.2023 року видано наказ, яким [PERSON] було поновлено на роботі, а тому будь-які порушення зі сторони роботодавця відсутні. Окрім того, позивачем невірно розраховано період нарахування середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду. Позивач [PERSON] \~надав до\~суду письмові\~пояснення у\~яких просив\~позовні вимоги\~задовольнити у\~повному обсязі.\~В обґрунтування\~своїх заперечень\~на відзив\~відповідача зазначив,\~що затримка\~виконання рішення\~суду про\~поновлення на\~роботі є\~триваючим правопорушенням,\~а отже\~працівник може\~визначити остаточний\~обсяг своїх\~вимог лише\~на момент\~припинення такого\~правопорушення,\~яким є\~день поновлення\~його на\~роботі.\~У такому\~разі перебіг\~тримісячного строку\~звернення до\~суду починається\~з наступного\~дня після\~видачі роботодавцем\~зазначеного наказу\~незалежно від\~тривалості затримки\~його видачі.\~Зазначає,\~що про\~порушення своїх\~прав в\~частині не\~поновлення його\~на роботі\~він достовірно\~дізнався 23.01.2023\~року після\~отримання наказу\~відповідача від\~11.01.2023\~року,\~а тому,\~на думку\~позивача,\~перебіг строку\~звернення до\~суду починається\~саме з\~23.01.2023\~року.\~Звертає увагу\~суду,\~що твердження\~представника відповідача\~про те,\~що строк\~звернення до\~суду повинен\~рахуватися з\~29.08.2022\~року не можна вважати законним, оскільки спрямовуючи до відповідача 29.08.2022 року лист, позивач знаходився у стані невизначеності, достовірно не знав про виконання рішення суду, але припускав можливість того, що відповідач видав наказ про поновлення позивача на роботі, але спрямував цей документ за місцем реєстрації позивача до м. Маріуполя, який позивач, у зв`язку із окупацією та руйнуванням м. Маріуполя, він не зміг би отримати. Оскільки у позивача будь-якої інформації про виконання рішення суду щодо поновлення його на роботі не було, відповідач відповіді на звернення позивача від 29.08.2022 року на надав, з метою поновлення втраченого судового провадження позивач звернувся до Ленінського районного суду із відповідною заявою. Таким чином, з травня 2022 року (саме тоді позивач переїхав до м. Києва) [PERSON] активно намагався отримати від відповідача інформацію про виконання рішення суду про поновлення його на роботі. Також зазначає, що з моменту введення воєнного стану в Україні, відповідач офіційно не зупиняв своєї діяльності, всі працівники працювали та отримували заробітну плату та ніяких об`єктивних перешкод для видання наказу на виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі не існувало, окрім небажання керівництва відповідача виконувати рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 19.10.2021 року. Представником позивача адвокатом Кисіль А.В. було надано додаткові пояснення, у яких він зазначив, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22.06.2023 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про стягнення моральної шкоди було відмовлено. Вважає, що вказане рішення має преюдиційне значення для вказаної справи, оскільки у рішенні було встановлено, що [PERSON] 12.05.2022 року з метою отримання виконавчого документу та примусового виконання рішення суду, звернувся до голови Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із відповідною заявою, у якій зазначив, що 09.02.2022 року він звертався до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя з метою отримання виконавчого листа. Вищенаведене свідчить, що [PERSON] знав про порушення своїх прав ще з 09.02.2022 року, оскільки вже в той час намагався отримати виконавчий лист для примусового виконання рішення суду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні, яке було проведено в режимі відеоконференції, позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні заявленим вимогам, позов просив задовольнити. Представник відповідача адвокат Кисіль А.В. в судовому засіданні, яке було проведено в режимі відеоконференції, позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши надані сторонами документи і матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за наступних підстав. Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст.\~19\~ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 19.10.2021 року у цивільній справі № 265/968/21 позивача [PERSON] було поновлено на роботі в АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» з 12.01.2021 року на посаді головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки та стягнуто з АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.01.2021 року по день ухвалення рішення в сумі 162\~326, 40 грн. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків, зборів та обов`язкових платежів, в іншій частині у задоволенні позову було відмовлено. Рішення в частині поновлення на роботі підлягало негайному виконанню. Відповідно до ч. 4 ст.\~82\~ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 29.08.2022 року позивач [PERSON] звернувся до відповідача із листом, у якому просив повідомити про наміри добровільного виконання рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 19.10.2021 року (а.с. 47). 16.09.2022 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про відновлення втраченого судового провадження у якій просив відновити втрачене судове провадження по цивільній справі № 265/968/21 за позовом [PERSON] до АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про скасування наказу, зобов`язання нарахувати та виплатити заробітну плату, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та видати виконавчий лист. Як вбачається із самої заяви [PERSON] вказує, що рішення суду першої та другої інстанції є в Єдиному реєстрі судових рішень, але метою відновлення втраченого провадження є саме поновлення його трудових прав та видача виконавчого листа (а.с. 48-49). Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.10.2022 року заяву [PERSON] про відновлення втраченого провадження було задоволено частково, відновлено втрачене судове провадження № 2/265/681/21 по цивільній справі № 265/968/21 за позовом [PERSON] до АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про скасування наказу, зобов`язання нарахувати та виплатити заробітну плату, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с. 7-18). 15.12.2022 року Печерським ВДВС у місті Києві відкрито виконавче провадження № 70558966 за заявою стягувача [PERSON] відповідно до виконавчого листа № 265/968/21, виданого 25.10.2021 року на виконання рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 19.10.2021 року (а.с. 19). Відповідно до наказу АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» № 11.01/1-к/тр від 11.01.2023 року наказ від 12.01.2021 року № 20-К «Про звільнення [PERSON] » було скасовано, позивача [PERSON] було поновлено на посаді головного фахівця\~відділу по\~роботі з\~проблемними активами\~управління по\~роботі з\~контрагентами департаменту\~безпеки з\~12.01.2021\~року,\~з посадовим\~окладом у\~розмірі 18\~000\~грн. (а.с. 21). Із вказаним наказом позивач був ознайомлений 23.01.2023 року. Листом АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» № 130-1-19/77 від 11.01.2023 року,\~який було\~направлено на\~адресу [PERSON] \~ [ADDRESS] ,\~позивача повідомлено\~про поновлення\~його на\~посаді головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки з посадовим окладом, передбаченим трудовим договором та висловлено прохання невідкладно прибути до управління персоналу апарату управління АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» для ознайомлення з оригіналом наказу та виконання посадових обов`язків (а.с. 20). Розмір середньоденної заробітної плати позивача встановлений рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 19.10.2021 року, та складає 845,45 грн. (а.с. 18). Позивач зазначає, що відповідач тривалий час протягом 16 місяців затримував виконання рішення суду, що призвело до порушення конституційних прав позивача. Позивачем у позовній заяві розраховано загальний розмір компенсації за затримку виконання рішення суду за період з 19 жовтня 2021 року по 11 січня 2023 року, тобто за 320 робочих днів, який складає 270 544 грн. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22.06.2023 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про стягнення моральної шкоди було відмовлено. Надаючи оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Згідно із ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Статтею 43\~Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. За змістом частини першої статті 3\~КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Частиною 7 статті 235\~Кодексу законів\~про працю\~України (далі - КЗпП України) передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 19.10.2021 року у цивільній справі № 265/968/21 позивача [PERSON] було поновлено на роботі в АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» з 12.01.2021 року на посаді головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки та стягнуто з АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.01.2021 року по день ухвалення рішення в сумі 162\~326, 40 грн. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків, зборів та обов`язкових платежів, в іншій частині у задоволенні позову було відмовлено. Рішення в частині поновлення на роботі підлягало негайному виконанню. У відповідності до частини 2 статті 129\~Конституції України обов`язковість судових рішень є однією із основних засад судочинства. Статтею 129-1\~Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист. Визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Належним виконання судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Як роз`яснив Пленуму Верховного Суду України у п. 34 постанови від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. При цьому, дії власника щодо видання наказу про поновлення на роботі повинні забезпечити можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ст. 18 ЦПК України). Встановлено, що наказом АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» № 11.01/1-к/тр від 11.01.2023 року наказ від 12.01.2021 року № 20-К «Про звільнення [PERSON] » було скасовано, позивача [PERSON] було поновлено на посаді головного фахівця\~відділу по\~роботі з\~проблемними активами\~управління по\~роботі з\~контрагентами департаменту\~безпеки з\~12.01.2021\~року,\~з посадовим\~окладом у\~розмірі 18\~000\~грн. (а.с. 21). Із вказаним наказом позивач був ознайомлений 23.01.2023 року. Відповідно до статті 236\~КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. За змістом положень статті 236\~КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин. Вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Положення ст. 236 КЗпП України\~встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому витрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття "затримка", як "зволікання", "проволока", за змістом норм ст.\~236\~КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Оскільки поновлення на роботі - це повернення працівника в попередній стан, який існував до його незаконного звільнення, то правовими наслідками поновлення на роботі працівника є надання йому попередньої роботи (посади); здійснення оплати всього часу вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням; поновлення неприривного стажу роботи тощо. У постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі N 702/725/17 (провадження N 61-12857св18) вказано, що КЗпП України не містить визначення поняття "поновлення на роботі", як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у\~статті 65 Закону України "Про виконавче провадження". Так, згідно з цією статтею рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Таким чином, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. При цьому мається на увазі не формальне, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Не вчинення роботодавцем усіх дій, які включають у себе виконання рішення суду про поновлення на роботі, є підставою для покладення на нього відповідальності, визначеної статтею 236 КЗпП України. Застосування цієї норми до правовідносин, які виникають у зв`язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі, відповідає їх змісту та фактичним обставинам, оскільки підстави для нарахування формально поновленому працівнику заробітної плати як винагороди за виконану роботу немає, проте його вина у невиконанні посадових обов`язків і не приступленні до роботи також відсутня. Згідно із ч. 4 ст.\~263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, рішення Орджонікідзевського районного\~суду міста\~Маріуполя від\~19.10.2021\~року в частині поновлення позивача на попередньому місці роботи з 12.01.2021 року, про що зазначено виказаним рішенням суду, відповідачем АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» було\~виконано лише\~11.01.2023\~року після\~винесення наказу\~про поновлення\~позивача [PERSON] \~на посаді головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки з 12.01.2021 року, при цьому, рішення в частині поновлення на роботі підлягало негайному виконанню. Звертаючись до суду з вищевказаними вимогами, позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час невиконання рішення суду в період з 19 жовтня 2021 року по 11 січня 2023 року. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі N 917/1739/17 (провадження N 12-161гс19) вказано, що "предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу". У частинах першій, третій статті 13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Разом з тим, представник відповідача в судовому засіданні та у відзиві на позовну заяву зазначав про те, що позивачем пропущено передбачений ст.\~233\~КЗпП України строк для звернення до суду, як що є підставою для відмови в позові. В обґрунтування вищевказаного представник відповідача зазначив, що позивачем у позовній заяві про стягнення моральної шкоди було зазначено, що 12.05.2022 року він звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про видачу виконавчого листа з метою примусового виконання рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 19.10.2021 року, що свідчить про те, що позивач [PERSON] ще у травні 2022 року знав про порушення своїх прав, оскільки вже на той час намагався отримати виконавчий лист для примусового виконання рішення суду. Так, ч. 1 ст.\~233\~КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Верховний Суд неодноразово зауважував, що встановлені ст.\~233\~КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. А перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (постанова ВС від 02.12.2020 року у справі № 751/1198/18). Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права. Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень. Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати N 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року N 8-рп/2013 у справі N 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу. Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. До вказаного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21.04.2021 року, справа № 461/1303/19, а також вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 711/8446/16-ц (провадження № 14-37цс19) вказано, що стаття 236\~КЗпП передбачає, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом\~статті 236 КЗпП\~слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення (висновок Верховного Суду України у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15). Якщо роботодавець без поважних причин не видає наказ про поновлення працівника на роботі, це кваліфікується як затримка виконання рішення суду (постанови Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 426/5306/17, від 24 січня 2019 року у справі № 760/9521/15-ц; постанова Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15). Враховуючи те, що середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Так, матеріалами справи підтверджено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22.06.2023 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про стягнення моральної шкоди було відмовлено. Позивачем у позовній заяві про стягнення моральної шкоди було зазначено, що 12.05.2022 року він звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про видачу виконавчого листа з метою примусового виконання рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 19.10.2021 року. Далі у липні 2022 року позивач звертався до ТУ ДСА в Донецькій області для вирішення питання про виконання вищевказаного рішення суду. Потім у серпні 2022 року позивач звертався до відповідача з питань добровільного виконання вказаного рішення суду. У вересні 2022 року позивач звертався до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про відновлення втраченого судового провадження у якій просив відновити втрачене судове провадження по цивільній справі № 265/968/21 та видати виконавчий лист. Метою звернення було поновлення трудових прав і як наслідок отримання виконавчого листа. У постанові Верховного Суду від 05.07.2017 року у справі № 758/9773/15-ц наведено правовий висновок, відповідно до якого установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються, Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. Суд звертає увагу, що перші ознаки того, що позивач [PERSON] дізнався про порушення свого права, були ще у травні 2022 року, коли позивач звертався до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про видачу виконавчого листа з метою примусового виконання рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 19.10.2021 року (а.с. 107). Позивачем у своїй позовній заяві про стягнення моральної шкоди самостійно зазначено з якого часу він дізнався про своє порушене право (а.с. 104-106). Таким чином, судом встановлено, що за період з травня 2022 року по вересень 2022 року позивач звертався із листами та заявами про видачу виконавчого листа, щодо порядку виконання рішення суду, про відновлення втраченого судового провадження. Суд критично ставиться до твердження позивача, що метою звернення позивача до суду із заявою про відновлення матеріалів втраченого судового провадження по справі № 265/968/21 було отримання рішення суду, оскільки позивач просив також видати виконавчий лист з метою примусового виконання рішення суду і поновлення його трудових прав. Окрім того, позивач ще з травня 2022 року мав право та міг звернутися до суду із вищевказаним позовом незалежно від того було чи не було відновлено втрачене судове провадження. Оскільки рішення було постановлено судом 19.10.2021 року, судом встановлено, що порушенні права позивача мали місце саме з 12.05.2022 року, однак з даним позовом позивач звернувся до суду лише у лютому 2023 року, тому позивачем було пропущено строк звернення до суду з вказаним позовом без поважних причин, так як строк пред`явлення до суду вказаних позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Згідно із ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 80\~ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За таких обставин, дослідивши та проаналізувавши докази у справі,

Outcome: dismissed