Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-30 00:00:00

У квітні 2023 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Науково - дослідний і проектний інститут містобудування», у якому просила стягнути з відповідача на свою користь 21 487,97 грн. заборгованості з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати. Позовні вимоги мотивовані тим, що наказом відповідача від 29.05.2017 року № 91-к її прийнято на роботу до ДП «Науково - дослідний і проектний інститут містобудування» на посаду головного спеціаліста у відділ інженерного обладнання НДПІ містобудування. Відповідно до наказу від 23.07.2021р. № 114-к Позивач звільнена за згодою сторін на підставі ст. 36 КЗпП України. На день звільнення Позивачу була нарахована, але не виплачена, заборгованість із заробітної плати за липень 2021 року та за 60 днів невикористаної щорічної відпустки в сумі 21 487,97 грн. 20.01.2022 року Позивач направила особисто заяву (вх. № 41/7-06-1) про надання довідки про суму нарахованої, але не виплаченої зарплати та компенсації за невикористану щорічну відпустку. Станом на день звернення до суду відповіді від Відповідача Позивачу не надходило. Ураховуючи наведене, [PERSON] просила позов задовольнити, не заперечувала проти розгляду справи у заочному порядку. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 21.04.2023 року у справі відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Повідомленням суду від 21.04.2023 року учасників справи повідомлено про розгляд справи за правилами позовного (спрощеного) провадження, яким одночасно сторонам роз`яснено їх процесуальні права на подачу відповідних заяв по суті справи у встановлені строки. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з такого. Згідно з частиною першою статті 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. У разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до статті 280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. У листі Верховного Суду України від 25 січня 2006 року № 1-5/45 визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Згідно зі статтею 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року № 389-VIII в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. З урахуванням викладеного, статей 128-131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності учасників справи. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступного висновку. За частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).\\ Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захист визначається КЗпП України, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до статті 94 КЗпП України та статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (частина перша статті 21 Закону України «Про оплату праці»). Згідно зі статтею 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічну норму містить стаття 24 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно до ст.. 22 цього Закону Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Судом встановлено, що наказом відповідача від 29.05.2017 року № 91-к її прийнято на роботу до ДП «Науково - дослідний і проектний інститут містобудування» на посаду головного спеціаліста у відділ інженерного обладнання НДПІ містобудування. Відповідно до наказу від 23.07.2021р. № 114-к Позивач звільнена за згодою сторін на підставі ст. 36 КЗпП України. На день звільнення Позивачу була нарахована, але не виплачена, заборгованість із заробітної плати за липень 2021 року та за 60 днів невикористаної щорічної відпустки в сумі 21 487,97 грн. 20.01.2022 року Позивач направила особисто заяву (вх. № 41/7-06-1) про надання довідки про суму нарахованої, але не виплаченої зарплати та компенсації за невикористану щорічну відпустку. Станом на день звернення до суду відповіді від Відповідача Позивачу не надходило. За частиною1 статті 47 КЗпП України (у редакції, чинній на момент припинення трудових відносин власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені і статті 116 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Оскільки ДП «Науково - дослідний і проектний інститут містобудування» порушило трудові права позивача на своєчасне отримання заробітної плати, вони підлягають захисту шляхом стягнення з ДП «Науково - дослідний і проектний інститут містобудування» заборгованості із виплати заробітної плати, відповідно до наданогопозивачем розрахунку. Ураховуючи наведене, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо судових витрат у справі Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється статтею 141 ЦПК України, зокрема, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові -- на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Ураховуючи наведене з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1 098,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved