Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-26 00:00:00

У жовтні 2021\~року позивач звернувся до суду з позовом до\~відповідачів, який у подальшому уточнив, і з урахуванням уточнення просив: визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 17 квітня 2015 року, посвідчений Новомосковською державною нотаріальною конторою за р. №\~2-168, з моменту його укладення; скасувати запис про право власності №\~9402037, внесений 17\~квітня 2015 року, проведений державним реєстратором Голубовою Ольгою Сергіївною, Новомосковською державною нотаріальною конторою Новомосковського районного нотаріального округу; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 20744736 від 17\~квітня 2015 року, проведену реєстратором Голубовою Ольгою Сергіївною, Новомосковською державною нотаріальною конторою Новомосковського районного нотаріального округу; поновити в Державному реєстрі речових прав запис про власника [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . В обгрунтування позову позивач, посилаючись на ст.ст.\~203, 215, 216, 229, 231, 717\~ЦК України, зазначає, що спірний договір укладений ним під впливом помилки, оскільки він думав, що підписує договір довічного утримання; обману, оскільки на той час він довіряв своїй дружині, і не міг навіть уявити, що вона може його обманути та під видом договору довічного утримання запропонувати йому підписати договір дарування, текст договору він не читав, тому як між ними було узгоджено, що вона доглядає позивача до смерті, а він передає у власність квартиру; під впливом тяжкої обставини, а саме хвороби та його безпомічного стану; а сам договір дарування не відповідає\~його внутрішній\~волі та життєвим обставинам, що склалися; відповідач [PERSON] \~скористалася його безпорадним станом, який був в момент підписання оспорюваного договору, тому як в час його підписання він не розумів, який насправді документ підписав. Зазначає, що вказана квартира належала йому на праві власності, де він постійно проживав разом з відповідачем [PERSON] , з якою на той час вони перебували у шлюбі. 17\~квітня 2020 року шлюб розірвано. Позивач тривалий час хворіє, у 2007 році переніс серйозну побутову травму, через яку стан його здоров?я сильно погіршився, у 2013\~році він також переніс побутову травму, наслідком якої був забій головного мозку, впродовж року переніс інфаркт, станом на момент звернення до суду перебуває на 3-й групі інвалідності. Після побутової травми, яка сталася у 2013 році, позивач тривалий час лікувався, приймав сильнодіючі ліки, потребував стороннього нагляду. Під час підписання спірного договору він почував себе дуже погано, постійно приймав сильнодіючі медичні препарати, для знеболювання, тому як у нього постійно був підвищений тиск, відчував сильний головний біль. Відповідач [PERSON] , не погоджуючись з позовом, подала суду відзив, у якому зазначила, що позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на декілька різних підстав визнання договору недійсним, проте не надає доказів жодної з підстав. У зв`язку з чим просила у задоволенні позову відмовити, стягнувши з позивача витрати на правову допомогу. Ухвалою судді від 08\~жовтня 2021\~року позовну заяву залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків. Ухвалою суду від 25\~листопада 2021\~року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження і відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 13\~січня 2022\~року виправлено описки в ухвалі суду від 25\~листопада 2021\~року. Усною ухвалою суду від 08\~червня 2023\~року закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті. Усною ухвалою суду від 26\~липня 2023\~ року прийнято відмову представника відповідачів від допиту заявлених стороною відповідача свідків. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові, просили його задовольнити. Представник відповідачів у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила у їх задоволенні відмовити у повному обсязі, вирішити питання щодо судових витрат, понесених відповідачами. В обґрунтування позиції відповідача [PERSON] посилалась на обставини, викладені у відзиві на позов, щодо позиції відповідача [PERSON] зазначила, що позовні вимоги до [PERSON] позивачем не пред`явлені. Суд, вислухавши вступне слово та пояснення позивача, його представника, представника відповідачів, дослідивши письмові докази у справі, дійшов такого. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 23\~грудня 2011\~року до 07\~серпня 2020\~року, зазначена обставина визнана сторонами та не підлягає доказуванню в силу положень ч.\~1 ст. 82\~ЦПК України. Відповідно до оспорюваного договору дарування від 17\~квітня 2015\~року [PERSON] , надалі іменований [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , надалі іменована Обдаровувана, з другої сторони, попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів, уклали цей договір про таке: Дарувальник безоплатно передає у власність, а Обдаровувана приймає у власність квартиру [ADDRESS] , і належить Дарувальнику на праві власності. Згідно з п.\~9 цього договору сторони підтверджують, що: вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільними, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. У пункті 20 договору зазначено, що він складений нотаріусом на прохання сторін і ними погоджений. На підтвердження свого волевиявлення Сторони власноручно підписали цей договір. Українська мова Сторонам зрозуміла. Кожна із сторін повністю прочитала цей договір, однаково розуміє значення, умови договору та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на договорі. Також у договорі зазначено, що він посвідчений 17\~квітня 2015\~року [PERSON] , державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, зареєстровано в реєстрі за №\~2-168; договір підписано сторонами у присутності нотаріуса; особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність [PERSON] квартири, перевірено. Норми права та мотиви їх застосування судом. Позивач, звертаючись з цим позовом до суду про визнання зазначеного вище договору недійсним, як на підставу його недійсності посилається на те, що спірний договір укладений ним під впливом помилки, оскільки він думав, що підписує договір довічного утримання; обману, оскільки на той час він довіряв своїй дружині [PERSON] , і не міг навіть уявити, що вона може його обманути та під видом договору довічного утримання запропонувати йому підписати договір дарування, а текст договору він не читав, тому як між ними було узгоджено, що вона доглядає позивача до смерті, а він передає у власність квартиру; під впливом тяжкої обставини, а саме хвороби та його безпомічного стану, оскільки відповідач [PERSON] \~скористалася його безпорадним станом, який був в момент підписання оспорюваного договору, оскільки почував себе погано, постійно приймав сильнодіючі медичні препарати для знеболювання, тому як постійно мав підвищений тиск, відчував сильний головний біль, і в час підписання договору не розумів, який насправді документ підписав; а сам договір дарування не відповідає\~його внутрішній\~волі та життєвим обставинам, що склалися. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України\~для визнання судом оспорюваного правочину недійсним\~необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Щодо укладення договору під впливом помилки чи обману. Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.\~Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом. Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка\~- це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб\~помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін. Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими\~ обставинами, як:\~вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживання в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 16 березня 2016 року у справі\~№ 6-93цс16; від 27 квітня 2016 року у справі\~№\~6-372цс16\~та підтверджені 29 листопада 2021 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи\~№\~204/1291/20, провадження № 61-15773св21 та від 03 лютого 2022 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи\~№ 333/7646/15-ц, провадження № 61-19759св21. Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.\~Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України). Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 06\~квітня 2020 року в справі\~№ 293/780/18\~(провадження № 61-10328св19), від 28 квітня 2020\~року в справі\~№ 263/16688/17\~(провадження № 61-16584св19) і від 02 жовтня 2019 року в справі\~№ 140/2589/15-ц\~(провадження № 61-16847св18), 22 жовтня 2020 року в справі\~№127/1527/17\~(провадження № 61-20996св19). Щодо укладення договору під впливом тяжкої обставини, у безпорадному (безпомічному) стані та такий, що не відповідає його внутрішній волі та життєвим обставинам, що склалися. Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Суд зазначає, що для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 липня 2020\~року у справі № 299/1523/16-ц (провадження № 61-6131св20). Відповідно до\~ст.\~233\~ЦК\~України правочин,\~який вчинено\~особою під\~впливом тяжкої\~для неї\~обставини і\~на вкрай\~невигідних умовах,\~може бути\~визнаний судом\~недійсним незалежно\~від того,\~хто був\~ініціатором такого\~правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені\~статтею 216\~цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину. \~Як свідчить тлумачення частини першої статті 233 ЦК України умовами, існування яких надає підстави особі звертатися до суду, а суду ухвалювати рішення про визнання правочину недійсним є: а) наявність тяжкої обставини, що «змусила» особу вчинити правочин; б) те, що цей правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. \~Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі частини першої статті 233 ЦК України, необхідна сукупність указаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. \~У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16 зроблено висновок, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233\~ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оспорює правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. При цьому невигідною умовою може бути низька плата за реалізацію коштовного майна, а тяжкою обставиною купівля ліків, виплата боргів, витрати на лікування (як самої особи, котра вчиняє правочин, так і її близьких). Але договори дарування належать до безоплатних правочинів, за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов`язань матеріального характеру. Тому в таких випадках за відсутності доказів про обман іншої сторони або фактичних умов іншого правочину (договору довічного утримання) може мати місце помилка, тобто неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення (даруючи будинок, особа мала впевненість, що за це їй буде надаватися матеріальна допомога, а без такої впевненості або надії правочин не був би укладений). Відповідно до ч. 1 ст. 225\~ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зворушення тощо). Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до\~ч.\~1,\~ч.\~5,\~ч.\~6\~ст.\~81\~ЦПК України\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77\~ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно зі ст.\~79\~ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до\~ст.\~80\~ЦПК\~України \~достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вирішення цієї цивільної справи та ухвалення у ній відповідного законного й обґрунтованого рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Усі ці складові могли бути з`ясовані лише у процесі доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Позивачем, в обґрунтування його позовних вимог, подано такі письмові докази: Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна квартири [ADDRESS] (а.с. 15-17); оспорюваний договір дарування від 17\~квітня 2015\~року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Голубовою\~О.\~С., зареєстрований в реєстрі за №\~2-168 (а.с. 18, 20 зворот); Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17\~квітня 2015\~року (а.с. 19-20); довідка 3847/09.09.2021\~про реєстрацію місця проживання позивача за адресою: [ADDRESS] , з 20\~березня 2003\~року по теперішній час (час видачі довідки) (а.с. 21); виписка із медичної карти стаціонарного хворого [PERSON] за період 03\~жовтня 2017\~року 17\~жовтня 2017\~року (а.с. 22); довідка 429 до акта огляду медико-соціальною комісією серії 12 ААБ №\~205728, видана [PERSON] , відповідно до якої дата огляду 10\~квітня 2019\~року, огляд інваліда повторний, група інвалідності третя з 01\~травня 2019\~року, причина інвалідності загальне захворювання, інвалідність встановлена безтерміново (а.с. 23); Форма індивідуальної програми реабілітації інваліда, що видається медико-соціальними експертними комісіями Індивідуальна програма реабілітації інвалідів №\~521 [PERSON] від 10\~квітня 2019\~року (а.с. 24); виписка №\~1846 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] за період 11\~березня 2019\~року 28\~березня 2019\~року (а.с. 25); виписка №\~7318 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] за період 27\~листопада 2019\~року 13\~грудня 2019\~року (а.с. 26); виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №\~4999 [PERSON] за період 01\~вересня 2020\~року 10\~вересня 2020\~року (а.с. 27); виписка із медичної карти стаціонарного хворого [PERSON] за період 05\~грудня 2007\~року 31\~грудня 2007\~року (а.с. 29); епікриз виписний [PERSON] щодо перебування на санаторно-курортному лікуванні санаторію «Курорт Орлівщина» з 04\~лютого 2020\~року до 27\~лютого 2020\~року (а.с. 30); виписка №\~8197 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] за період 26\~листопада 2018\~року 28\~грудня 2018\~року (а.с. 32); результати дослідження транскраніальної доплерографії з візуалізацією від 28\~січня 2019\~року (а.с. 35). Відповідно до перелічених вище виписок №№\~1846, 7318, 8197 [PERSON] , заявлені скарги на напади втрати свідомості, часті головні болі, запаморочення, хиткість при ході, зниження емоційно фону настрою, швидку стомлюваність. Анамнез: знаходиться на Д\~обліку з 03\~жовтня 2013\~року постраждав в результаті побутової травми. У результаті ЗЧМТ: забій головного мозку. Після травми - у хворого судомні напади - з частотою до 3-4\~раз на місяць. У теперішній час інвалід 3 гр. Проходить лікування згідно з ІПР. Анамнез життя: в 2007 - травма плечового суглоба. Операція - МОС. В 2013- HE Q інфаркт. Систематично приймає антиагреганти, статини (а.с. 25, 26, 32). Вся інша медична інформація, наведена у перелічених вище письмових доказах, не стосується періоду укладення оспорюваного договору. Подавши свої докази, позивач реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено, як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставин. Будь-яких інших, окрім наведених, письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків, стороною позивача суду не надано. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач, який брав участь у судовому процесі з розгляду цієї справи через представника, представленого адвокатом, у разі наявності труднощів щодо збирання доказів у справі, відповідно до ст.ст. 83, 84, 91, 103 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідними клопотаннями, що у підготовчому засіданні зроблено не було, і на питання суду щодо можливості закриття підготовчого провадження і призначення до судового розгляду по суті, представник позивача просив вирішити це питання на розсуд суду. Усні клопотання позивача, без подання відповідних письмових заяв, як то передбачено положеннями ст.ст. 91, 183\~ЦПК України, щодо виклику та допиту свідків та призначення експертизи, вид якої позивач не зміг указати, заявлені ним на стадії судового розгляду після дослідження письмових доказів у справі, залишені судом без розгляду на підставі ч.\~2, ч. 8 ст.\~83, ст.ст. 126, 127 ЦПК України, як такі, що подані з порушенням процесуальних строків і не заявлено про їх поновлення або продовження. При цьому суд звертає увагу, що підготовче провадження у цій справі тривало понад півтора роки, зокрема задля забезпечення процесуальних прав і обов`язків сторони позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, наданих суду позивачем, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності та достатності, дають об`єктивні підстави вважати, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає повністю, оскільки жодних доказів на доведення хоча б однієї із зазначених ним підстав визнання договору недійсним, позивачем не надано, позивачем не доведено, що відповідачами були порушені його права, за захистом яких мало місце звернення до суду. Крім того, ухвалюючи таке рішення, суд бере до уваги, і той факт, що позивачем одночасно наведені взаємовиключні підстави для визнання договору недійсним. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed