Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-06 00:00:00

18.08.2022 позивач [PERSON] звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок, скасування запису про державну реєстрацію прав, визнання права постійного користування, витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що її покійному чоловіку [PERSON] рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 28.04.1999 було передано земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських споруд в [ADDRESS] загальною площею 641 кв.м. , з яких 414 кв.м. передано у приватну власність, а 227 кв.м. надано в постійне користування, що підтверджується отриманими державними актами. [INFO] помер її чоловік [PERSON] , після смерті якого вона прийняла спадщину та успадкувала все належне йому майно, в тому числі і право на постійне користування вищезазначеною земельною ділянкою площею 0,0227 га на підстав складеного ним заповіту, однак державний нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину з тих підстав, що не було укладено договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, тому припинилось право користування земельною ділянкою зі смертю особи і таке право не входить до складу спадщини. Вказані обставини змусили її звертатись до ТМР із заявою про надання їй дозволу на відведення даної земельної ділянки у власність. Рішенням Тернопільської міської ради №4/9/45 від 16.06.2016 року позивачу надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,0230 га з передачею земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] та зобов`язано її в шестимісячний термін подати на затвердження проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Після отримання вказаного рішення в липні 2016 року, нею була розпочата процедура отримання необхідних висновків, дозволів та оформлення іншої технічної документації передбаченої ст. 50 Закону України «Про землеустрій». Проте на всі подані нею заяви державними кадастровими реєстраторами були надані відмови мотивовані наявністю помилки в координатах розташування суміжної земельної ділянки з кадастровим номером 6110100000:12:010:0059, яка також належить їй на праві приватної власності, що спричинило накладку на новостворену земельну ділянку на підставі розробленого проекту землеустрою. Для усунення виявленої помилки в координатах розташування суміжної земельної ділянки з кадастровим номером 6110100000:12:010:0059, вона неодноразово зверталася до розробника технічної документації вказаної земельної ділянки - КП «Земельно-кадастрове бюро», однак директором КП «Земельно-кадастрове бюро» їй було відмовлено у вирішенні даного питання. Крім того, вона неодноразово зверталась в міську раду на затвердження проекту землеустрою по земельній ділянці площею 0,0230 га за адресою [ADDRESS] , оскільки така земельна ділянка була сформована. Разом з тим, 05.04.2019 Тернопільською міською радою прийнято рішення №7/33/110, яким рішення міської ради від 16.06.2016 №7/9/45 було визнано таким, що втратило чинність через порушення встановленого шестимісячного терміну на подання розробленого проекту землеустрою на затвердження в Тернопільську міську раду, незважаючи на те, що вона була належним користувачем даної земельної ділянки, як спадкоємець [PERSON] . Вказане рішення вона оскаржила та рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 17.03.2020 у справі №500/1977/19, яке набрало законної сили 21.04.2020, рішення Тернопільської міської ради №7/33/110 від 05.04.2019 скасовано. Водночас, 24.07.2019 рішенням Тернопільської міської ради №7/36/22 надано дозвіл [PERSON] для розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,0157 га безоплатно у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] . Надалі позивач дізналась, що земельна ділянка площею 0,0230 га за адресою [ADDRESS] , на яку вона ще у 2017 році виготовила проект землеустрою без відповідно рішення міської ради була розділена та частина земельної ділянки площею 0,0141 га передана у власність [PERSON] . Зокрема, 13.03.3020 Тернопільською міською радою було прийняте рішення №7/47/91 про затвердження громадянину [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,0141 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою [ADDRESS] . В жовтні 2020 року позивач звернулася в суд із позовом до [PERSON] , Тернопільської міської ради у якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Тернопільської міської ради № 7/47/91 від 13.03.3020 «Про затвердження гр. [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0141 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] » та визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 52102222 прийняте 29.04.2020 приватним нотаріусом Олексишин М.Ю. щодо реєстрації права, власності на земельну ділянку площею 0,0141 га, кадастровий номер 6110100000:12:013:0096, за [PERSON] , у задоволення якого було повністю відмовлено рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28.09.2021 у справі №607/18157/20. На вказане рішення суду від 28.09.2021 позивач подала апеляційну скаргу та постановою Тернопільського апеляційного суду від 28.02.2022 рішення Тернопільського міськрайонного суду від 28.09.2021 скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким скасовано рішення Тернопільської міської ради від 13.03.3020 №7/47/91 «Про затвердження [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0141 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] », визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 52102222 прийняте 29.04.2020 року приватним нотаріусом щодо реєстрації права власності на вказану земельну ділянку площею 0,0141 га кадастровий номер 6110100000:12:013:0096 за [PERSON] . Вказану постанову Тернопільського апеляційного суду нею було подано в Тернопільську міську раду, проте 01.08.2022 рішенням державного реєстратора їй відмовлено у скасуванні рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 5212222, з тих підстав, що вказана земельна ділянка зареєстрована за новим набувачем [PERSON] . Позивач зауважує, що в період розгляду справи №607/18157/20 [PERSON] відчужив земельну ділянку площею 0.0141 га, місце розташування якої за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 6110100000:12:013:0096 згідно договору купівлі-продажу від 16.03.2021 укладеного з покупцем [PERSON] , нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Олексишин З.З. В подальшому було укладено договір від 01.09.2021 купівлі-продажу земельної ділянки площею 0.0141 га, місце розташування якої за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 6110100000:12:013:0096. між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, спірна земельна ділянка згідно договору купівлі-продажу від 01.09.2021 площею 0,0141 га, розміщена за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 6110100000:12:013:0096 зареєстрована та належить на праві власності [PERSON] . Позивач звертає увагу, що вказаними договорами купівлі - продажу порушено її право постійного користування в порядку спадкування на земельну ділянку площею 0.0141 га, право на яку вона успадкувала, при цьому [PERSON] не мав права знаючи про розгляд судової справи її відчужувати, однак останній поступив недобросовісно, оскільки відчужив спірну земельну ділянку в період розгляду справи №607/18157/20. На підстави викладеного позивач просить позов задовольнити та визнати недійсним договір від 16.03.2021 купівлі-продажу земельної ділянки площею 0.0141 га, місце розташування якої за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 6110100000:12:013:0096, укладений між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] , нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Олексишин З.З.; визнати недійсним договір від 01.09.2021 купівлі-продажу земельної ділянки площею 0.0141 га, місце розташування якої за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 6110100000:12:013:0096, укладений міх продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] , нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т.; скасувати запис про державну реєстрацію прав №43734158 від 01.09.2021, вчинений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т., відповідно до якого за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0, 0141 га, адреса: [ADDRESS] , кадастровий номер 6110100000:12:013:0096, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №207488601101; визнати за нею право постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування за заповітом, площею 0,0227 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови, яка згідно Державного акту належала на праві постійного користування згідно зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №55, її покійному чоловікові [PERSON] ; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на її користь земельну ділянку площею 0,0141 га, адреса: [ADDRESS] , кадастровий номер: 6110100000:12:013:0096, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №207488601101. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.08.2022 вказану позовну заяву розподілено для розгляду судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Кунець Н.Р. та передано судді. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.09.2022 позовну заяву позивача [PERSON] залишено судом без руху. 21.09.2022 судом зареєстровано заяву про усунення недоліків у цивільній справі №607/10856/22 провадження №2/607/2962/2022, подану позивачем [PERSON] , яка реалізуючи своє право на захист, визначивши предмет та підстави спору, ціну позову, виправивши недоліки позовної заяви, звернулася до суду із позовом у новій редакції, який за своєю формою та змістом викладений із дотриманням вимог положень статей 175, 177 ЦПК України. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.09.2022 відкрито провадження у вказаній цивільній справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі на 14 год. 30 хв. 20.10.2022. 14.10.2022 судом зареєстровано відзив на позовну заяву поданий представником відповідача [PERSON] - адвокатом Заплітною І.А. з якого вбачається, що відповідач [PERSON] вважає позовну заяву необґрунтованою та безпідставною, а відтак заперечує щодо її задоволення. Відповідач вказує, що після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] позивач успадкувала за заповітом лише 29/200 часток будинковолодіння за адресою [ADDRESS] . Водночас, що стосується права постійного користування на спірну земельну ділянку, то відповідач вважає, що воно не увійшло до складу спадщини з огляду на наступне. Так, 19.06.2002 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування 21/50 частини будинковолодіння [ADDRESS] та земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд площею 228 кв.м., яка розташована на території Тернопільської міської ради по [ADDRESS] . 14.09.2002 нотаріусом була посвідчена заява якою [PERSON] не заперечив проти вилучення земельної ділянки площею 145 кв.м гр. [PERSON] , для обслуговування житлового будинку, із земельної ділянки загальною площею 227 кв.м., що знаходиться в його користуванні і розташована по [ADDRESS] , оскільки така ділянка була необхідна для обслуговування подарованої . [PERSON] 21/50 частки будинковолодіння [ADDRESS] і саме з того часу спірна ділянка перейшла у фактичне користування [PERSON] . Натомість в постійному користуванні [PERSON] залишалась земельна ділянка розміром 82 кв.м. Тобто, цією заявою [PERSON] відмовився від права користування земельною ділянкою, яке йому належало на підставі державного акта з метою передачі цієї земельної ділянки [PERSON] . З приводу посилань позивача щодо того, що Тернопільською міською радою в період з 2010 по 2020 роки рішень щодо припинення права постійного користування не приймалося, то це не відповідає дійсності, оскільки в п.2 рішення, яке розміщене на сайті Тернопільської міської рали зазначено: «Припинити гр. [PERSON] право користування земельною ділянкою площею 0,0141 га за адресою [ADDRESS] , враховуючи письмову згоду землекористувача». Окрім цього, статтею 1225 ЦК Україна, не передбачено переходу до спадкоємців права постійного користування земельною ділянкою, що є відмінним від права користування земельною ділянкою, призначеного для обслуговування нерухомого майна. Звертає увагу, що спірна земельна ділянка не була призначена для обслуговування нерухомого майна, успадкованою позивачем, а використовувалась для обслуговування частини будинковолодіння, котре було подароване чоловіком позивачки [PERSON] . З посиланням на постанови Верховного Суду України від 05.10.2016 у справі № 6-2329цс16, від 23.11.2016 у справі № 6-3113цс15, 17.10.2018 у справі № 376/2038/14-ц зазначає, що право постійного користування земельною ділянкою площею 227 м. кв., розташованою за адресою: [ADDRESS] зі смертю [PERSON] припинилося і не ввійшло до складу спадщини. Більше того, позивач цього факту не оспорювала, навіть після отримання постанови державного нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, а саме на право постійного користування земельною ділянкою. Навпаки, в 2016 році вона розпочала процедуру відведення цієї земельної ділянки у власність шляхом безоплатної приватизації в порядку ст. 118 Земельного кодексу України та отримала рішення Тернопільської міської ради №7/9/45 від 16.06.2016 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,0230 га за адресою: [ADDRESS] у власність» , тобто у межах зовсім іншої правової процедури. Крім того звертає увагу, що позивач 14.09.2021 уклала договір купівлі-продажу з [PERSON] , згідно якого продала останньому 116/200 частки будинковолодіння за адресою [ADDRESS] . Разом з тим, цільове використання спірної земельної ділянки, право постійного користування на яку просить суд визнати позивач - для обслуговування житлового будинку і споруд. Однак, у власності позивача вже немає будинку по [ADDRESS] , оскільки вона його продала [PERSON] . Таким чином відповідач вважає, що позивач не може бути користувачем чи власником земельної ділянки, призначеної для обслуговування житлового будинку і споруд, що є власністю іншої особи, виходячи з теорії єдиної юридичної долі земельної ділянки і нерухомого майна, що на ній розміщене. Щодо відсутності правових підстав прийняття Тернопільською міською радою рішення № 7/47/91 від 13.03.2020 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. [PERSON] площею 0,0141 га», то відповідач зазначає, що на день прийняття вказаного рішення вже було діючим рішення Тернопільської міської ради №7/9/45 від 16.06.2016 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0.0230 га за адресою: [ADDRESS] у власність позивачу. Проте, наявність такого рішення, прийнятого раніше, не могло бути підставою для відмови [PERSON] у видачі рішення №7/36/22 від 24.07.2019, оскільки законодавцем у ст. 118 ЗК України наведено вичерпний перелік обставин, за яких земельна ділянка не може бути передана громадянам із земель комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та відповідно не може бути надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. У зв`язку з цим, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2020 у справі № 500/2320/19 позивачу було відмовлено у задоволенні позову про визнання протиправним та скасування рішення Тернопільської міської ради № 7/36/22 від 24.07.2019. 13.03.2020 на підставі заяви [PERSON] від 31.01.2020 Тернопільською міською радою прийнято рішення № 7/47/91 від 13.03.2020 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою [ADDRESS] гр. [PERSON] , згідно якого останньому затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0141 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] , припинено гр. [PERSON] право користування вказаною земельною ділянкою, враховуючи письмову згоду землекористувача та передано її [PERSON] безоплатно у власність. Вказане рішення було прийнято відповідно до вимог законодавства, оскільки станом на 13.03.2020 земельна ділянка була вільною від прав інших осіб, а позивачка до того часу проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки не затвердила. Щодо вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, то відповідач зауважує, що позивач не була і не є власником спірної земельної ділянки, а її власником до передачі права власності [PERSON] була Тернопільська міська рада. Таким чином. позивач позбавлена правових підстав заявляти даний позов про скасування договорів купівлі-продажу, визнання права постійного користування та витребування з чужого незаконного володіння. Водночас, наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Також відповідач вказує, що 01.09.2021 він придбав спірну земельну ділянку у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ділянка була вільною від будь-яких обтяжень чи обмежень, а також не неї не було жодних прав в третіх осіб. Таким чином, він не знав і не міг знати, що майно ним придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, а відтак він є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки. На підставі вищевикладеного, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 27.10.2022 судом зареєстровано відповідь на відзив відповідача [PERSON] , подану позивачем [PERSON] згідно якої остання не погоджується із викладеними у відзиві обставинами та доказами з огляду на наступне. Так, окрім доводів викладених у позовній заяві позивач вказує, що відповідач [PERSON] у відзиві не спростовує викладене у позовній заяві, щодо права позивача на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] площею 0.0227 га., яка була надана в постійне користування [PERSON] . Крім того, спірна земельна ділянка була відчужена в період судового спору в суді, тобто у [PERSON] не було законних підстав для її продажу, оскільки оспорювалось його право власності, яке скасовано постановою Тернопільського апеляційного суду від 28.02.2022, при цьому вона неодноразово зверталась до суду із клопотання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну земельну ділянку. Також зауважує, що безпідставним є посилання відповідача [PERSON] на заяву [PERSON] від 19.10.2002, оскільки така заява була предметом оцінки та дослідження в межах судової справи № 607/18157/20. Крім того, дана заява не була пред`явлена в міську раду самим [PERSON] , відтак втратила свою силу, після смерті [PERSON] , тобто після [INFO] . Зазначає, що цільове призначення земельної ділянка та відсутність нерухомого майна на цій по даній справі не мають значення, оскільки станом на сьогодні спірна земельна ділянка перебуває в правовому статусі постійного користування і право постійного користування не припинене у встановленому законом порядку, відтак посилання відповідача на зазначені обставини не заслуговують на увагу. Окрім цього, відповідач не спростовує факту, що спірна земельна ділянка має бути передана їй у власність, як спадкоємцю за заповіту після смерті чоловіка [PERSON] , що встановлено постановою Тернопільського апеляційного суду ухвалено по справі від 28.02.2022 № 607/18157/20. З приводу того, що відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем, то позивач зауважує, що [PERSON] не будучи власником відчужив спірну земельну ділянку в період судового спору, а враховуючи хронологію дат укладення оскаржуваних договорів, вбачається, що відповідачі знали про те, що існує спір та те, що не можна було відчужувати спірну земельну ділянку до розгляду справи. Більше того міська рада прийняла рішення про передачу, у власність спірної земельної ділянки [PERSON] , в той проміжок часу, коли слухались судові справи в суді. Вказане свідчить про те, що має місце недобросовісність попередніх власників спірної земельної ділянки, і відповідача [PERSON] зокрема. Таким чином, на думку позивача відповідач [PERSON] не представив жодних доказів та обґрунтувань на спростування доводів позовної заяви, а тому позивач просить суд позов задовольнити. 09.11.2022 судом зареєстровано відзив на позовну заяву поданий відповідачем [PERSON] , відповідно до якого остання вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Окрім цього заперечує щодо свого статусу відповідача по даній справі, оскільки вона не є власником земельної ділянки, яка є предметом спору, так як 01.09.2021 відчужила її [PERSON] . Щодо суті спору зазначає, що 16.03.2021 вона отримала у власність земельну ділянку, що є предметом спору, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з [PERSON] . Укладаючи вказаний договір їй не було відомо про жодні спори, предметом яких би була спірна земельна ділянка. Водночас, [PERSON] було пред`явлено нотаріусу документи, що посвідчували його право власності на цю земельну ділянку, також нотаріусом було перевірено в реєстрах інформацію з приводу того, чи не перебуває така ділянка під арештом, чи не обтяжена вона правами третіх осіб. Жодних відомостей щодо неможливості укладення договору купівлі-продажу цієї ділянки нотаріусом їй не було повідомлено. Таким чином, вона добросовісно придбала вказану земельну ділянку та в подальшому відчужила її [PERSON] оскільки у неї змінилися життєві обставини. Окрім цього звертає увагу, що під час укладення договору купівлі-продажу [PERSON] повідомив їй, що він користувався цією ділянкою близько 20 років та вона була передана йому [PERSON] шляхом відмови від права постійного користування, для обслуговування частки будинковолодіння, яке йому подарував [PERSON] . В подальшому [PERSON] приватизував цю земельну ділянку через розроблення проекту землеустрою щодо її відведення та отримав рішення Тернопільської міської ради про затвердження такого проекту. Таким чином, договір був укладений належним чином, тому немає підстав для визнання його недійсним. Також вважає, що відсутні правові підстави для витребування спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння, оскільки [PERSON] не є її власником, про що позивач зазначає сама. Власником цієї земельної ділянки до передачі її у власність [PERSON] була Тернопільська міська рада. Навіть якщо припустити, що така ділянка не вибула з постійного користування [PERSON] , то до спадкового майна могло увійти лише право постійного користування, що не дає права на витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. Проте, позивачка не надала жодного підтвердження того, що вона успадкувала право постійного користування земельною ділянкою, яка є предметом даного спору. Зважаючи на викладене, просить суд відмовити у задоволення позовних вимог в повному обсязі. 14.11.2022 судом зареєстровано заперечення на відповідь на відзив подані представником відповідача [PERSON] - адвокатом Заплітною І.А., з яких вбачається, що відповідач [PERSON] не погоджується з наведеними позивачем у відповіді на відзив аргументами та відхиляє їх з наступних мотивів. Окрім доводів викладених у відзиві на позов, відповідач вказує, що позивач не надала жодних документів, які б посвідчували її право постійного користування спірною земельною ділянкою. Навпаки, до позовної заяви нею додано копію постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 12.01.2021 № 22/02-31, якою їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірну земельну ділянку. При цьому доказів оскарження вказаної постанови суду не подано. Окрім цього, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду у справу N° 179/1043/16, зазначає, що оскільки нерухоме майно, для обслуговування якого була призначена спірна земельна ділянка, вибуло із володіння [PERSON] задовго до його смерті на підставі заяви про припинення права постійного користування цією земельною ділянкою, а також вибуло із власності [PERSON] шляхом продажу такого майна [PERSON] , у позивача відсутні підстави для спадкування права постійного користування земельною ділянкою для обслуговування цього будинковолодіння. Наголошує, що право постійного користування земельною ділянкою не входило до складу спадщини, а відтак зі смертю [PERSON] земельна ділянка площею 227 кв.м. залишилася у власності Тернопільської міської ради без її обтяження правом постійного користування, у зв`язку з чим така ділянка могла вільно передаватися у власність будь-якій особі в порядку ст. 118 Земельного кодексу України, що давало підстави Тернопільській міській раді здійснювати розпорядження цією ділянкою, в тому числі надавати дозволи на розроблення проектів землеустрою та в подальшому затверджувати такі проекти. І позивач, і відповідач [PERSON] розпочали процедуру приватизації спірної земельної ділянки на загальних підставах, обоє отримали рішення Тернопільської міської ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, однак відповідач [PERSON] цю процедуру завершив швидше, подав на затвердження відповідні документи та у зв`язку з відсутністю підстав для відмови у затвердження проекту землеустрою, отримав спірну земельну ділянку у власність. Тернопільська міська рада прийшла до правильного висновку, що у даному випадку, [PERSON] та [PERSON] мають рівне право розробити проекти землеустрою, подальше затвердження яких відбувається із кінцевим визначенням особи, що отримає право власності або користування (оренду) на ділянку, а у Тернопільської міської ради не має підстав вважати пріоритетність того чи іншого заявника на стадії надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Щодо обставин, встановлених у рішеннях судів у справі №607/18157/20, то відповідач звертає увагу, що відповідно до ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені, а тому оскільки він не був учасником справи № 607/18157/20, не брав участі у її розгляді ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції, тому має право надавати пояснення, аргументи, докази для спростування таких обставин. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25.11.2022, задоволено клопотання позивача та залучено до участі у даній справі, у якості співвідповідача Тернопільську міську раду. Також провадження в цивільній справі №607/10856/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Тернопільської міської ради про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок, скасування запису про державну реєстрацію прав, визнання права постійного користування, витребування майна з чужого незаконного володіння - зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Верховним судом у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду цивільної справи № 607/18157/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , Тернопільської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення Тернопільської міської ради, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 04.01.2023, апеляційну скаргу [PERSON] , задоволено. Апеляційну скаргу [PERSON] , задоволено частково. Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25.11.2022 скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 23.02.2023 у судовому засіданні представник відповідача Тернопільської міської ради Чарнош Т.М. подала суду письмові пояснення, відповідно до яких відповідач вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідач вказує, що [PERSON] було надано у постійне користування земельну ділянку площею 227 кв.м. для обслуговування житлового будинку та господарських споруд по [ADDRESS] , що також вбачається із Державного акту на право постійного користування землею. Отже, до позивача могло перейти право постійного користування даною земельною ділянкою лише для вказаної мети. Разом з тим, нерухоме майно а саме, 21/50 частини будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] , для обслуговування якого була призначена спірна земельна ділянка, вибуло із володіння [PERSON] у власність [PERSON] задовго до його смерті та надано заяву про припинення права постійного користування цією земельною ділянкою. Окрім цього, 14.09.2021 позивач відчужила на користь [PERSON] 116/200 частки будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] . Таким чином позивач [PERSON] не є власником чи користувачем будинковолодіння чи його частини по [ADDRESS] чи [ADDRESS] , а тому відсутні правові підстави для визнання права постійного користування земельною ділянкою для обслуговування цього будинковолодіння у судовому порядку, а також жодне право чи законний інтерес позивача не порушено. Враховуючи вищенаведене просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.02.2023 відхилено заперечення подані адвокатом Семениною В.М. в інтересах позивача [PERSON] на дії головуючої судді Кунець Н.Р. у цивільній справі №607/10856/22 від 09.02.2023 року. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06.03.2023 у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Заплітної І.А. про призначення судової земельно-технічної експертизи у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Тернопільської міської ради про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок, скасування запису про державну реєстрацію прав, визнання права постійного користування, витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовлено. Ухвалою суду від 06.03.2023 постановленою у судовому засідання без видалення до нарадчої кімнати та занесеною до протоколу судового засідання закрито підготовче провадження у даній справі та призначено розгляд справи по суті. 04.07.2023 позивач [PERSON] подала суду письмовий виступ у судових дебатах, у якому просила позовну заяву задовольнити у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19.07.2023, у задоволенні клопотань представника відповідача [PERSON] - адвоката Сампари Н.М. про витребування доказів та зупинення провадження у справі, відмовлено. Клопотання позивача [PERSON] про закриття провадження у справі в частині позовних вимог, задоволено та закрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Тернопільської міської ради про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок, скасування запису про державну реєстрацію прав, визнання права постійного користування, витребування майна з чужого незаконного володіння, в частині позовних вимог заявлених до [PERSON] 03.08.2023 судом зареєстровано клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Сампари Н.М. про визнання доказів неналежними та такими, що не стосуються предмету доказування. В обґрунтування клопотання представник відповідача вказала, що оскільки ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19.07.2023 у даній справі провадження в частині вимог до [PERSON] закрито, останній не є учасником справи, а відтак обставини, які стосуються [PERSON] не містять інформації щодо предмету доказування та не належать до предмету доказування, тому рішення Тернопільського апеляційного суду у справі № 607/18157/20 від 28.02.2022 є неналежний та недопустимим доказом. З огляду на викладене просить суд визнати копію рішення Тернопільського апеляційного суду у справі № 607/18157/20 від 28.02.2022 неналежним доказом та таким, що не стосується предмету спору. Також, 03.08.2023 судом зареєстровано клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Сампари Н.М. про застосування строків позовної давності. В обґрунтування клопотання представник відповідача вказує, що предметом даної позовної заяви з поміж іншого є визнання за [PERSON] право постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування за заповітом, площею 0.0227 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови, яка згідно Державного акту належала на праві постійного користування згідно зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею № 55, покійному чоловіку [PERSON] . Разом з тим, відповідач вважає, що до вказаної позовної вимоги слід застосувати позовну давність, адже строк звернення із даної позовною вимогою - пропущений, оскільки 23.03.2011 державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори, Новак О.В., видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом, після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . До переліку майна на яке видавалося вказане свідоцтво не входила спірна земельна ділянка, а від так позивачу достеменно було відомо про порушення її права 23.03.2011. Відтак не відповідає дійсності твердження позивача, що про підстави відмови їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, стало відомо лише 12.01.2021 з постанови державного нотаріуса Першої Тернопільської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Таким чином, [PERSON] знала про своє порушене право, щонайменше ще в 2011 році, проте до суду не звернулася, внаслідок чого пропустила строк позовної давності. Окрім цього, на думку відповідача позивач визнає пропущення нею строку звернення до суду з вказаним позовом, оскільки у позовній заяві просить суд поновити їй строк на звернення до суду з цим позовом, якщо суд вважатиме, що вона пропустила такий строк на звернення до суду, з підстав, які нею наведені у позові. Водночас, поважних причин для поновлення такого строку не позивач наводить. З огляду на викладене, представник відповідача просить суд застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні позову. 07.08.2023 представник відповідача [PERSON] - адвокат Сампара Н.М. подала суду письмовий виступ у судових дебатах, у якому звертає увагу суду на подане раніше клопотання про застосування строків позовної давності до заявлених позивачем позовних вимог та з поміж раніше викладених доводів вказує, що у власності [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та за адресою: [ADDRESS] , не залишилося у приватній власності будь-якого житла, чи земельної ділянки. Як наслідок, [PERSON] не може бути користувачем чи власником земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] та за адресою: [ADDRESS] , призначеної для обслуговування житлового будинку і споруд, що є власністю іншої особи, виходячи з теорії єдиної юридичної долі земельної ділянки і нерухомого майна, що на ній розміщене. Крім того, звертає увагу на те, що згідно державного акту на право постійного користування землею [PERSON] передана земельна ділянка площею 0,0227 га за адресою: [ADDRESS] , у постійне користування із зазначенням зовнішніх меж землекористувачу, опис меж: від А до Б земля [PERSON] , від Б до В земля Жеку № 5, від В до Г земля [PERSON] , від Г до А вул. Стецька. Тоді як згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки, від 01.09.2021 укладеного між [PERSON] та [PERSON] передавалася у власність земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0141 з таким описом меж: від А до Б землі Тернопільської міської ради, від Б до В землі Гончаровського, від В до Г землі Тернопільської міської ради , від Г до А землі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відтак на думку відповідача спір стосується взагалі інших земельних ділянок. Також вважає, що позиція суду викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 179/1043/16-ц від 23.06.2020 не підлягає застосуванню у даній справі, оскільки вище зазначена постанова Великої Палати Верховного Суду стосується спору, який виник в результаті спадкування права постійного користування земельною ділянко засновника селянського (фермерського) господарства. Зазначає, що цільове використання спірної земельної ділянки, право постійного користування на яку просить суд визнати позивач - для обслуговування житлового будинку і споруд. Однак, у власності позивача вже немає будинку за адресою: [ADDRESS] , скільки вона його продала [PERSON] . Тому жодної необхідності та підстави у володінні даною земельною ділянкою у позивача немає, тоді як виходячи з теорії єдиної юридичної долі земельної ділянки і нерухомого майна, що на ній розміщене, а також виходячи з позиції того, що у [PERSON] існує реальна потреба в обслуговувані будинку за адресою: [ADDRESS] . Щодо постанови Тернопільського апеляційного суду від 28.02.2022 вказує, що у зв`язку з смертю [PERSON] , він як відповідач у справі №607/10856/22 по якій винесено рішення не мав належної можливості захищати свої права та законні інтереси в результаті чого говорити про справедливість прийняття рішення вкрай важко. З огляду на викладене просить Застосувати позовну давність щодо позовної заяви позивача та відмовити у задоволенні позову. 07.08.2023 позивач [PERSON] та її представник адвокат Семенина В.М. подали суду заперечення на клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Сампари Н.М. про визнання доказів неналежними та такими, що не стосуються предмету доказування та про застосування строків позовної давності, а також доповнення до виступу у судових дебатах, з яких вбачається наступне. Так, з приводу клопотання про визнання доказів неналежними та такими, що не стосуються предмету доказування позивач категорично заперечує та вказує, що твердження представника відповідача, що обставини, які стосуються [PERSON] не містять інформації щодо предмету доказування та не належать до предмету доказування, відтак рішення Тернопільського апеляційного суду у справі № 607/18157/20 від 28.02.2022 року-неналежний та недопустимий доказ є лише припущенням адвоката Сампари Н.М., яке вона здійснила на підставі роз`яснення судді Касаційного цивільного суду Сакара Н. від 21.11.2022, однак таке стосувалося зовсім іншого, іншої справи та інших обставин, а ніж ті, які є у цій справі. Окрім цього, у цій справі окрім [PERSON] , залишилися інші відповідачі, а саме: [PERSON] , [PERSON] та Тернопільська міська рада. При цьому Тернопільська міська рада також була відповідачем у у справі № 607/18157/20. Крім того, в постанові Тернопільського апеляційного суду від 28.02.2022 у справі № 607/18157/20 встановлені ті обставини, які мають напряму відношення до предмету цієї справи, внаслідок їх пов`язаності, а також мають місце висновки суду по суті тих обставин, які суд у цій справі досліджував. Також звертає увагу, що попереднім адвокатом відповідача [PERSON] - [PERSON] подано у 2022 році касаційну скаргу саме на цю постанову від 28.02.2022 у цивільній справі № 607/18157/20, вважаючи, що викладені у такій постанові суду факти мають істотне значення у цій справі для [PERSON] та придбаної ним у [PERSON] земельної ділянки, за якою 17.11.2022 ухвалою Верховного суду Касаційного цивільного суду відкрито касаційне провадження. 25.11.2022 за клопотанням представника відповідача [PERSON] - адвоката Заплітної І.А. ухвалою суду було зупинено провадження у даній справі до розгляду справи Касаційним судом № 607/18157/20, однак постановою Тернопільського апеляційного суду від 04.01.2022, вказану ухвалу скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. В подальшому 06.03.2023 Верховний суд у справі № 607/18157/20 відмовив представнику [PERSON] адвокату Заплітній І.А. у задоволенні клопотання про зупинення дії постанови Тернопільського апеляційного суду від 28.02.2022. Відтак, вказані юридично вчинені процесуальні дії відповідачем [PERSON] в особі його попереднього адвоката, на думку позивача є доказом та свідченням удаваності намірів та підміни понять теперішнім адвокатом Сампарою Н.М. та свідомого введення суд в оману, при заявлені такого клопотання. Таким чином позивач вважає, що постанова Тернопільського апеляційного суду у справі № 607/18157/20 від 28.02.2022, є належним та допустимим доказом у цій справі що розглядається, а тому просить відмовити у задоволенні клопотання. Щодо клопотання про застосування строків позовної давності, то позивач зазначає, що відсутність у неї свідоцтва нотаріального на спадщину щодо спірної земельної ділянки, не позбавляє її, як спадкоємицю права на спадщину, оскільки право на спадкове майно виникає з часу відкриття спадщини, а не з моменту отримання свідоцтва про право на неї, про що зазначено у постанові Верховного суду від 22.03.2023 у справі № 463/6829/21. Позивач вказує, що вона як спадкоємець, у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , подавши 16.06.2010 нотаріальній конторі заяву, як єдина спадкоємиця. і за заявою якої було заведено спадкову справу №394/2010 після смерті мого чоловіка, що вказує на те, що вона є власником майна із часу її відкриття (спадщини), а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законом порядку. Відсутність реєстрації права власності на спірну земельну ділянку відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. З приводу тверджень представника відповідача, що право користування земельною [PERSON] припинилось, що вбачається з п. 2 рішення, то позивач зазначає, що постановою Тернопільського апеляційного суду від 28.02.2022 встановлено, що Тернопільською міською радою з 2010 року по 2020 рік не приймались рішення щодо вилучення спірної земельної ділянки у [PERSON] . Також зауважує, що вона не визнавала та не визнає пропущення строку на звернення до суду. Крім того звертає увагу, що адвокат Сампара Н.М. просить суд застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, проте остання є представником відповідача [PERSON] натомість не була і не є у цій справі представником відповідача [PERSON] . Також зауважує, що оскаржувані нею договори купівлі-продажу вчинені 16.03.2021 та 01.09.2021, відтак з врахуванням ст.ст. 257-258 ЦК України загальний строк позовної давності не минув за вказаними договорами не минув та не закінчився, оскільки вона звернулась до суду з позовом 18.08.2022. Вказує, що суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, про які повідомив позивач, відтак вона з метою уникнення таких непорозумінь в позовній заяві зазначила, що вона не пропустила строк на звернення до суду з цим позовом, оскільки вчасно у відповідності до вимог ЦК України вступила в спадкові права в порядку спадкування за заповітом. Проте, на випадок, якщо суд вважатиме по іншому додатково обґрунтувала причини пропуску такого строку. Таким чином позивач не визнає пропуск строку позовної давності на звернення до суду з цим позовом. На підставі викладеного просить суд задовольнити позов у повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Семенина В.М. позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві, відповіді на відзив, та доповненні до виступу в судових дебатах. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Сампара Н.М. в судовому засіданні заперечила з приводу позову та просила відмовити у його задоволенні з підстав викладених у відзиві на позов, запереченнях на відповідь на відзив та виступі у судових дебатах. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, однак у відзиві на позовну заяву просила розглянути справу за її відсутності. Представник відповідача Тернопільської міської ради в судове засідання не з`явилась, однак у матеріалах справи наявна заява представника відповідача - [PERSON] про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з таких підстав: Так, судом встановлено, що згідно Державного акту на право постійного користування землею серії ТР виданого Тернопільською міською Радою народних депутатів на підставі рішення Тернопільської міської Ради народних депутатів від 28.04.1999 № 365 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 55, [PERSON] , мешканцю [ADDRESS] , надається у постійне користування земельна ділянка площею 227 кв.м., яка розташована на території м. Тернополя, для обслуговування житлового будинку і господарських споруд. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 26.03.2009 у Відділі реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 26.03.2009. 15.06.2009 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Скідан О.Є. за реєстровим номером 640 посвідчено заповіт, згідно якого [PERSON] заповів все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде йому належати і на що він за законом матиме право [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] в м. Тернопіль, про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції 12.06.2010. 23.03.2011 державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Новак О.В. видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 4-657 на 29/200 часток будинковолодіння в складі двох житлових будинків: під літ. А та під літ. Б з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться під [ADDRESS] і належали померлому [PERSON] . У свідоцтві вказано, що спадкується 29/200 часток будинковолодіння, а саме: частка житлового будинку під літ. А, житловою площею - 48,4 кв.м., загальною площею 74,6 кв.м., огорожа «1», ворота «2». Як вбачається з постанови державного нотаріуса Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Рудніцького А.Я. про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 22/02-31 від 12.01.2021, 16.06.2010 нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 394/2010 після смерті [PERSON] , за заявою [PERSON] про прийняття спадщини №853 від 16.06.2010. Для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 227 кв.м, передану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , [PERSON] було подано ряд документів, однак у видачі такого свідоцтва їй було відмовлено з підстав того, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі Державного акта на право користування земельною ділянкою без укладання договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини. Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 17.03.2020 у справі №500/1977/19, позов [PERSON] задоволено та скасовано рішення Тернопільської міської ради №7/33/110 від 05.04.2019, яким рішення дев`ятої сесії сьомого скликання Тернопільської міської ради №7/9/45 від 16.06.2016 «Про надання [PERSON] дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,0230 га за адресою [ADDRESS] » визнано таким, що втратило чинність. Вказаним рішенням суду встановлено, що 16.06.2016 рішенням дев`ятої сесії сьомого скликання Тернопільської міської ради №7/9/45 позивачці було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,0230 га за адресою [ADDRESS] . 14.07.2016 позивачка уклала із землевпорядною організацією договір на проведення топографо-геодезичних, картографічних робіт на вище згадану земельну ділянку. Результатом виконання договору стало оформлення плану вище згаданої земельної ділянки, який в подальшому було використано тією ж землевпорядною організацією для формування проекту відведення цієї земельної ділянки. Роботи за даним договором були завершені 14.01.2017 року. 26.01.2017 позивачкою було затверджено Завдання на складання проекту землеустрою щодо відведення вище згаданої земельної ділянки. 26.06.2017 датовано останній документ у складі вище згаданої землевпорядної документації - «Висновок про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» № 2300/82-17. 07.07.2017 та 02.08.2017 позивачка зверталась в Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області з заявами про внесення відомостей про сформовану земельну ділянку в Державний земельний кадастр. 18.07.2017 та 09.08.2017 позивачка отримала відмови у присвоєнні кадастрового номера сформованій земельній ділянці з мотивів існуючої помилки в координатах поворотних точок суміжної земельної ділянки, яка вже належить на праві власності позивачці та її було рекомендовано звернутись до розробника землевпорядної організації з вимогою усунення виявлених помилок. 16.08.2017 позивачка звернулась до комунального підприємства «Земельно- кадастрове бюро», яке було розробником землевпорядної документації суміжної земельної ділянки з вимогами усунути виявлені помилки, які були допущені розробником. Проте як зазначають позивач та його представники будь-якої відповіді від розробника позивачка не отримала і помилки не було усунуто. 05.04.2019 Тернопільська міська рада приймає рішення № 7/33/110, яким рішення дев`ятої сесії сьомого скликання Тернопільської міської ради № 7/9/45 від 16.06.2016 «Про надання [PERSON] дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,0230 га за адресою [ADDRESS] » визнає таким, що втратило чинність. За результатами розгляду справи суд прийшов до висновку, що рішення Тернопільської міської ради № 7/33/110 від 05.04.2019, яким рішення дев`ятої сесії сьомого скликання Тернопільської міської ради № 7/9/45 від 16.06.2016 «Про надання [PERSON] дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,0230 га за адресою [ADDRESS] » визнано таким, що втратило чинність, впливає та порушує матеріальні права позивачки. Згідно інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 15.02.2021, земельна ділянка площею 0,0141 га кадастровий номер 6110100000:12:013:0096 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по [ADDRESS] належить [PERSON] Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28.09.2021 у справі № 607/18157/20, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , Тернопільської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення Тернопільської міської ради №7/47/91 від 13.03.2020 року «Про затвердження гр. [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0141 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] », визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 52102222 прийняте 29.04.2020 року приватним нотаріусом Олексишин М.Ю. щодо реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,0141 га, кадастровий номер 6110100000:12:013:0096 за [PERSON] , відмовлено. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 28.02.2022 у справі № 607/18157/20, апеляційну скаргу [PERSON] , задоволено, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28.09.2021 скасовано та ухвалено нове, яким позов [PERSON] до [PERSON] , Тернопільської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення Тернопільської міської ради № 7/47/91 від 13.03.2020 «Про затвердження гр. [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0, 0141 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] », визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 52102222 прийняте 29.04.2020 приватним нотаріусом Олексишин М.Ю. щодо реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0, 0141 га, кадастровий номер 6110100000:12:013:0096 за [PERSON] , задоволено. Скасовано рішення Тернопільської міської ради № 7/47/91 від 13.03.2020 «Про затвердження гр. [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0, 0141 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] », визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 52102222 прийняте 29.04.2020 приватним нотаріусом Олексишин М.Ю. щодо реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0, 0141 га, кадастровий номер 6110100000:12:013:0096 за [PERSON] . Стягнуто із Тернопільської міської ради, [PERSON] в дохід держави судовий збір у розмірі 1261 гривень 20 копійок за подачу апеляційної скарги в рівних частках (по 630,60 грн з кожного). Постанова набрала законної сили 28.02.2022. Даною постановою Тернопільського апеляційного суду від 28.02.2022 встановлено наступні обставини: Відповідно до заяви [PERSON] від 14.09.2002, посвідченої приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Василишин С.Й. за реєстровим № 8121, [PERSON] не заперечив проти вилучення земельної ділянки площею 145 кв.м гр. [PERSON] для обслуговування житлового будинку, із земельної ділянки загальною площею 227 кв.м., що знаходиться в його користуванні і розташована в [ADDRESS] . Натомість в постійному користуванні [PERSON] , залишається земельна ділянка розміром 82 кв.м. 24.07.2019 рішенням Тернопільської міської ради № 7/36/22 надано дозвіл [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,0157 га безоплатно у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою [ADDRESS] та зобов`язано останнього в шестимісячний термін подати на затвердження вказаний проект. 31.01.2020 [PERSON] звернувся до Тернопільської міської ради із заявою про надання дозволу затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,0141 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою [ADDRESS] . 13.03.2020 після розгляду звернення [PERSON] . Тернопільською міською радою прийнято рішення № 7/47/91 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою [ADDRESS] гр. [PERSON] », згідно якого гр. [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0141 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] ; припинено гр. [PERSON] право користування земельною ділянкою площею 0,0141 га за адресою [ADDRESS] , враховуючи письмову згоду землекористувача; передано гр. [PERSON] безоплатно у власність земельну ділянку (кадастровий номер 6110100000:12:013:0096) площею 0,0141 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] . Колегією суду встановлено, що спірна земельна ділянка за адресою [ADDRESS] , на яку припинено гр. [PERSON] право користування земельною ділянкою площею 0,0141 га за адресою [ADDRESS] до прийняття вищезгаданого рішення Тернопільської міської ради не вилучалася у гр. [PERSON] перш, ніж передати її у власність гр. [PERSON] , що підтверджується відповідями Тернопільської ради, згідно яких за період з 2000 по 2019 роки рішень щодо припинення права постійного користування [PERSON] , яке виникло на підставі Державного акту на право постійного користування землею за № 355 щодо земельної ділянки в [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку і господарських споруд площею 227 кв.м. Тернопільською міською радою не приймалось та Тернопільською міською радою рішень щодо надання погоджень на складання проектів відведення, передачі у власність чи користування земельними ділянками за адресами [ADDRESS] та [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] в період з 2002 по 2018 роки не приймались. Оскільки [PERSON] помер у 2010 року, а Тернопільською міською радою з 2010 року по 2020 рік не приймались рішення щодо вилучення спірної земельної ділянки по даній заяві від 2002, а тому у Тернопільської міської ради не було правових підстав приймати рішення № 7/47/9191 від 13.03.2020 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою [ADDRESS] гр. [PERSON] , згідно якого гр. [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0.0141 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] , і припиняти гр. [PERSON] право користування земельною ділянкою площею 0,0141 га за адресою [ADDRESS] . Крім того, матеріалами справи доведено, що приймаючи дане рішення Тернопільській міській раді було відомо про те, що Тернопільським окружним адміністративним судом розглядається позов щодо спірної земельної ділянки за позовом [PERSON] і в якій представник міської ради приймав участь. Колегія суддів зазначила, що право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 01.01.2002, а в даному випадку [PERSON] набув його ще у 1999 році, не втрачається внаслідок його не переоформлення користувачем, який за ЗК України від 25.10.2001 не є і суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства. Даний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 663/1738/16-ц. Таким чином, на момент смерті [PERSON] цілком на законних підставах володів правом постійною користування спірною земельною ділянкою на підставі дійсного, ніким не скасованого Державного акту на право постійного користування землею. Після його смерті до його дружини [PERSON] як до єдиної спадкоємиці, перейшло право постійного користування вказаною в цілому земельною ділянкою площею 0,0227 га. Проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що оскільки [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] , подавши до Першої Тернопільської державної нотаріальної контори відповідну заяву 16.06.2010, станом на 2019 рік спірна земельна ділянка не відносилась до вільних земель Тернопільської ради, рішенням Тернопільської міської ради № 7/9/45 від 16.06.2016 надано [PERSON] дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0230 га, яка нею розроблена і затверджена, у відповідності до вимог земельного законодавства земельна ділянка на підставі заяви [PERSON] від 14.09.2002 рішення міською радою щодо вилучення не приймалось, а тому приймаючи рішення № 7/47/91 від 13.03.2020 року Тернопільська міська рада допустила порушення прав позивачки, дозволивши розроблення технічної документації на частину спірної земельної ділянки гр. [PERSON] . Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до відповіді Виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 19276-Ф/2022 від 03.08.2022 на звернення [PERSON] від 01.08.2022 розглянуто та взято до відома. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 28.02.2022 скасовано рішення Тернопільської міської ради № 7/47/91 від 31.03.2020 «Про затвердження гр. [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0141 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] » та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 52102222 прийняте 29.04.2020 приватним нотаріусом Олексишин М.Ю. щодо реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,0141га, кадастровий номер 6110100000:12:013:0096 за [PERSON] . Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Тернопільської міської ради Кавецької Оксани Борисівни №64352929 від 01.08.2022, відмовлено у скасуванні запису про право власності розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 2074886061101. З вказаного рішення слідує, що державний реєстратор розглянув заяву про скасування, прийняту 01.08.2022 за реєстраційним номером 51914276, яку подала [PERSON] для скасування запису про право власності розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 2074886061101 та встановив: наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно - відповідно до інформації Державного реєстру прав на даний час право власності на земельну ділянку площею 0,0141 га, кадастровий номер 6110100000:12:013:0096 зареєстровано за новим правонабувачем (подана постанова Тернопільського апеляційного суду винесена щодо скасування рішення Тернопільської міської ради, на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності за первинним правонабувачем та щодо визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав щодо державної реєстрації права власності за первинним правонабувачем). Крім того відповідно до статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції станом на дату винесення постанови Тернопільського апеляційного суду, Справа Ne607/18157/20 - 28.02.2022 року) - ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства. Згідно з договором купівлі - продажу земельної ділянки посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Олексишин З.З. 16.03.2021 та зареєстрованим в реєстрі за № 257, Продавець [PERSON] передає за плату у власність, а Покупець [PERSON] приймає земельну ділянку, площею 0,0141 га, кадастровий номер 6110100000:12:013:0096, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] і зобов`язується сплатити за неї обговорену грошову суму та використовувати її без зміни цільового призначення. Як вбачається із договору купівлі продажу купівлі - продажу земельної ділянки посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. 01.09.2021 та зареєстрованого в реєстрі за № 5864, Продавець [PERSON] передала у власність (продала), а Покупець [PERSON] прийняв у власність (купив) земельну ділянку, місце розташування, якої: [ADDRESS] , кадастровий номер 6110100000:12:013:0096. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 306366799 від 02.08.2022, земельна ділянка, площею 0,0141 га, кадастровий номер 6110100000:12:013:0096, за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . З договору купівлі - продажу посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. 14.09.2021 та зареєстрованого в реєстрі за № 6173 слідує, що Продавець [PERSON] продала (передала у власність), а Покупець [PERSON] купив (прийняв у власність), наступне нерухоме майно: 116/200 часток домоволодіння, житлові будинки під літ. «А» та літ. «Б» з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку, місце знаходження якої: [ADDRESS] , кадастровий номер - 6110100000:12:010:0059. Згідно з договором купівлі - продажу посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. 15.09.2021 та зареєстрованого в реєстрі за № 6247, Продавець [PERSON] в особі представника [PERSON] продав (передала у власність), а Покупець [PERSON] купив (прийняв у власність), 21/50 часток домоволодіння, житлові будинки під літ. «А» та літ. «Б» з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 297819784 від 03.02.2022, [PERSON] належить: -на праві спільної часткової власності: 21/50 частки та 116/200 частки домоволодіння житлові будинки під літ. «А» та літ. «Б» з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 113,6 кв.м., житловою площею 76,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; -на праві приватної власності земельна ділянка, кадастровий номер 6110100000:12:010:0059, площею 0,0414 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.11.2022 у справі №607/18157/20 відкрито касаційне провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , Тернопільської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення Тернопільської міської ради, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку за касаційною скаргою представника особи, яка не брала участь у справі, [PERSON] - [PERSON] на постанову Тернопільського апеляційного суду від 28.02.2022. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2023 у справі №607/18157/20, у задоволенні клопотання представника [PERSON] - [PERSON] про зупинення дії постанови Тернопільського апеляційного суду від 28.02.2022 у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , Тернопільської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення Тернопільської міської ради, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку, відмовлено. Щодо клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Сампари Н.М. про визнання доказів неналежними та такими, що не стосуються предмету доказування, а саме постанови Тернопільського апеляційного суду від 28.02.2022 у справі №607/18157/20 то суд вважає, що таке задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Так, у відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст.77 ЦПК Україниналежними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд зауважує, що постанова Тернопільського апеляційного суду від 28.02.2022 у справі №607/18157/20містить інформацію щодо предмета доказування, оскільки містить інформацію, яка має важливе значення для розгляду даної справи, стосується предмету спору зокрема земельної ділянки, площею 0,0141 га, кадастровий номер 6110100000:12:013:0096, за адресою: [ADDRESS] та сторін у даній справи. При цьому той факт, що ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19.07.2023 закрито провадження у справі в частині позовних вимог щодо [PERSON] , не спростовує того, що сторонами у даній справі залишаються [PERSON] та Тернопільська міська рада, які також бути сторонами у справі №607/18157/20. Таким чином суд вважає, що постанова Тернопільського апеляційного суду від 28.02.2022 у справі №607/18157/20 є належним та допустимим доказом у даній справі. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини 1, 2 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Щодо позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки, скасування запису про реєстрацію права власності та визнання права постійного користування земельною ділянкою, суд зазначає наступне. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18. Велика Палата Верховного Суду у справі № 359/3373/16-ц у постанові від 23.11.2021 вказувала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18. У постанові від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 Велика Палата зазначила, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 09.11.2021 в справі № 466/8649/16-ц. За загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387, 388 ЦК України, є неефективними. При цьому, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Такий висновок сформульований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 в справі № 466/8649/16-ц зазначено, що відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц). Отже, ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Тому позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна. Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову. Отже, заявлені позивачем, яка вважає порушеним її право на спірну земельну ділянку, позовні вимоги про визнання недійсними договору купівлі-продажу від 16.03.2021 укладеного [PERSON] та [PERSON] та договору купівлі-продажу від 01.09.2021 укладеного між [PERSON] та [PERSON] , про скасування записів про реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за [PERSON] та про визнання за нею права постійного користування спірною земельною ділянкою не відповідають належному способу захисту. За таких обставин, ефективним способом захисту права [PERSON] , як спадкоємця, що прийняв спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , зокрема спірну земельну ділянку, є віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки, скасування запису про реєстрацію права власності та визнання права постійного користування земельною ділянкою слід відмовити, з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав. Щодо вимог про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння суд зазначає наступне. Судом встановлено, спірна земельна ділянка площею 0,0141 га, за адресою [ADDRESS] , з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку і господарських споруд належала [PERSON] на праві постійного користування згідно державного акту Державного акту на право постійного користування землею серії ТР виданого Тернопільською міською Радою народних депутатів на підставі рішення Тернопільської міської Ради народних депутатів від 28.04.1999 № 365 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 55. За життя [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде йому належати і на що він за законом матиме право, заповів [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] та після його смерті його дружина [PERSON] прийняла спадщину у встановленому законом порядку подавши 16.06.2010 до нотаріальної контори відповідну заяву. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 28.02.2022 у справі № 607/18157/20, яка набрала законної сили 28.02.2022 встановлено, що право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 01.01.2002, а в даному випадку [PERSON] набув його ще у 1999 році, не втрачається внаслідок його не переоформлення користувачем, який за ЗК України від 25.10.2001 не є і суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства. Даний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 663/1738/16-ц. Таким чином, на момент смерті [PERSON] цілком на законних підставах володів правом постійною користування спірною земельною ділянкою на підставі дійсного, ніким не скасованого Державного акту на право постійного користування землею. Після його смерті до його дружини [PERSON] як до єдиної спадкоємиці, перейшло право постійного користування вказаною в цілому земельною ділянкою площею 0,0227 га. Таким чином судом встановлено, що прийнявши в установленому законом порядку спадщину позивач [PERSON] з часу її відкриття набула права постійного користування на успадковану після смерті [PERSON] земельну ділянку в цілому площею 0,0227 га, тим самим на спірну земельну ділянку площею 0,0141 га, кадастровий номер 6110100000:12:013:0096, за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, 13.03.2020 Тернопільською міською радою прийнято рішення № 7/47/91 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою [ADDRESS] гр. [PERSON] », згідно якого гр. [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0141 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] ; припинено гр. [PERSON] право користування земельною ділянкою площею 0,0141 га за адресою [ADDRESS] , враховуючи письмову згоду землекористувача; передано гр. [PERSON] безоплатно у власність земельну ділянку (кадастровий номер 6110100000:12:013:0096) площею 0,0141 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] . На підставі вказаного рішення 29.04.2020 за [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 0,0141 га, кадастровий номер 6110100000:12:013:0096, яка розташована по [ADDRESS] . В подальшому [PERSON] відчужив спірну земельну ділянку площею 0,0141 га, кадастровий номер 6110100000:12:013:0096, яка розташована по [ADDRESS] на користь [PERSON] за договором купівлі - продажу земельної ділянки посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Олексишин З.З. 16.03.2021 та зареєстрованим в реєстрі за № 257. В свою чергу [PERSON] 01.09.2021 відчужила спірну земельну ділянку площею 0,0141 га, кадастровий номер 6110100000:12:013:0096, яка розташована по [ADDRESS] на користь [PERSON] за договором купівлі - продажу земельної ділянки посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. та зареєстрованим в реєстрі за № 5864. Водночас постановою Тернопільського апеляційного суду від 28.02.2022 у справі № 607/18157/20, яка набрала законної сили 28.02.2022 встановлено, що оскільки [PERSON] помер у 2010 року, а Тернопільською міською радою з 2010 року по 2020 рік не приймались рішення щодо вилучення спірної земельної ділянки по даній заяві від 2002 року, а тому у Тернопільської міської ради не було правових підстав приймати рішення № 7/47/9191 від 13.03.2020 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою [ADDRESS] гр. [PERSON] , згідно якого гр. [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0.0141 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] , і припиняти гр. [PERSON] право користування земельною ділянкою площею 0,0141 га за адресою [ADDRESS] . Колегія суддів прийшла до висновку, що скільки [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] , подавши до Першої Тернопільської державної нотаріальної контори відповідну заяву 16.06.2010, станом на 2019 рік спірна земельна ділянка не відносилась до вільних земель Тернопільської ради, рішенням Тернопільської міської ради № 7/9/45 від 16.06.2016 надано [PERSON] дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0230 га, яка нею розроблена і затверджена, у відповідності до вимог земельного законодавства земельна ділянка на підставі заяви [PERSON] від 14.09.2002 року рішення міською радою щодо вилучення не приймалось, а тому приймаючи рішення № 7/47/91 від 13.03.2020 року Тернопільська міська рада допустила порушення прав позивачки [PERSON] , дозволивши розроблення технічної документації на частину спірної земельної ділянки гр. [PERSON] . Відтак рішення Тернопільської міської ради № 7/47/91 від 13.03.2020 «Про затвердження гр. [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0, 0141 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] » скасовано, визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 52102222 прийняте 29.04.2020 приватним нотаріусом Олексишин М.Ю. щодо реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0, 0141 га, кадастровий номер 6110100000:12:013:0096 за [PERSON] . Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17). За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12). Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) власник, з дотриманням вимог статті 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Аналогічний висновок зроблений 23 грудня 2022 року Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 463/6249/16-ц, провадження № 61-14356св20 (ЄДРСРУ № 108059558). Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна із чужого володіння. Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц. Таким чином, оскільки рішення Тернопільської міської ради № 7/47/91 від 13.03.2020 на підставі якого за [PERSON] зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку земельну ділянку площею 0, 0141 га, кадастровий номер 6110100000:12:013:0096, яка розташована по [ADDRESS] скасовано постановою Тернопільського апеляційного суду від 28.02.2022 у справі № 607/18157/20, яка набрала законної сили 28.02.2022, суд приходить до висновку, що [PERSON] набув у власність земельну ділянку площею 0, 0141 га, кадастровий номер 6110100000:12:013:0096 незаконно, відтак остання вибула із володіння позивача [PERSON] поза її волею. Водночас суд зауважує, що [PERSON] будучи відповідачем у справі № 607/18157/20 та будучи обізнаним про наявність спору з приводу земельної ділянки площею 0,0141 га, кадастровий номер 6110100000:12:013:0096, в період розгляду вказаної справи 16.03.2021 відчужив спірну земельну ділянку площею 0,0141 га, кадастровий номер 6110100000:12:013:0096 на користь [PERSON] , яка в свою чергу 01.09.2021 відчужила її на користь [PERSON] , що свідчить про недобросовісність дій [PERSON] . Доводи представника відповідача [PERSON] з приводу того, що право постійного користування спірною земельною ділянкою припинилось зі смертю [PERSON] і не ввійшло до складу спадщини, а також того, що право постійного користування [PERSON] спірною земельною ділянкою припинилось на підставі його заяви, суд відхиляє та звертає увагу, що такі повністю спростовані та досліджувались Тернопільським апеляційним судом при прийняті постанови від 28.02.2022 у справі № 607/18157/20 та згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України додаткового доказування не потребують. З приводу посилань представника позивача на теорію єдиної юридичної долі земельної ділянки і нерухомого майна, що на ній розміщене суд зазначає наступне. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України). Статтею 126 ЗК України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 18 постанови від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних прав», при вирішенні спорів про право власності на земельну ділянку суди мають виходити з того, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01.01.2002, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 Земельного кодексу Української РСР (далі - ЗК Української РСР) до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження. Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд, неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК Української РСР закон передбачав автоматичний перехід права власності або право користування на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції, яка була чинною з 01.01.2002 до 20.06.2007 (до набрання чинності Закону України від 27.04.2007 № 997-V «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям ЦК України»), при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. При цьому, якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Чинні редакції статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України зі змінами, внесеними Законом України від 05.11.2019 № 1702-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю», передбачають автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди. В постанові від 16.06.2020 у справі № 689/26/17 Велика Палата Верховного Суду підтримала правовий висновок Верховного Суду України щодо застосування статті 120 ЗК України, висловлений у постановах від 11.02.2015 у справі № 6-2цс15, від 12.110.2016 у справі № 6-2225цс16, від 13.04.2016 у справі № 6-253цс16 та інших, визначивши, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно з виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Відповідно до частини першої статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Водночас, як вбачається із матеріалів справи, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, за адресою: [ADDRESS] , яке перебуває у власності [PERSON] , знаходиться на земельній ділянці, кадастровий номер 6110100000:12:010:0059, площею 0,0414 га, яка також належить [PERSON] на праві приватної власності. При цьому судом встановлено відсутність будь - якого нерухомого майна, яке б перебувало у власності [PERSON] на спірній земельній ділянці площею 0,0141 га, кадастровий номер 6110100000:12:013:0096, що не заперечувалось представником відповідача [PERSON] у судовому засіданні 03.08.2023. Щодо посилань представника відповідача на те, що спір стосується різних земельних ділянок, оскільки опис земельної ділянки у Державному акті на право постійного користування землею та опис земельної ділянки у Договорі купівлі - продажу укладеному між [PERSON] та [PERSON] не співпадає, то суд зауважує що постановою Тернопільського апеляційного суду від 28.02.2023 у справі 607/10856/22 встановлено, що саме на земельну ділянку, яка перебувала у праві постійного користування [PERSON] на підставі державного акту на право постійного користування землею, [PERSON] рішенням Тернопільської міської ради № 7/47/91 від 13.03.2020 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0, 0141 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] . На підставі вказаного рішення Тернопільської міської ради № 7/47/91 від 13.03.2020 [PERSON] зареєстрував за собою право власності на земельну ділянку площею 0,0141 га, кадастровий номер 6110100000:12:013:0096, яка розташована по [ADDRESS] , яку в подальшому відчужив на користь [PERSON] , яка в свою чергу продала її [PERSON] . З огляду на викладене суд вважає, необґрунтованими доводи представника відповідача, з приводу того, що спір у даній справ стосується різних земельних ділянок. На підставі встановлених фактичних обставин справи, суд вважає, що оскільки [PERSON] набув у власність земельну ділянку площею 0, 0141 га, кадастровий номер 6110100000:12:013:0096 незаконно, відтак остання вибула із володіння позивача [PERSON] поза її волею, а тому позовні вимоги щодо її витребування у відповідача [PERSON] є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню. З приводу пропорційного втручання у право на мирне володіння майном, то суд зазначає, що положення статті 388 ЦК України гарантують право власника на захист його майнових прав та дозволяють витребувати майно від добросовісного набувача за наявності передбачених нормою статті підстав. Крім того, добросовісний набувач має право на відшкодування збитків продавцем за правилами евікції відповідно до ст.ст. 660-661 цього Кодексу, яке визнається належною компенсацією за правом на мирне володіння майном, гарантованою статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, висновку про що дійшов Верховний Суд України в постанові від 16 грудня 2015 року за № 6-2510цс15, від якого Велика Палата Верховного Суду в порядку п. 7 ч. 1 Перехідних положень розділу ХІІІ ЦПК України не відступала. З приводу заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У статті 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (близька за змістом позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16). В постанові КЦС ВС в справі № 186/599/17 від 27.01.2021 досліджував питання строків позовної давності за вимогами про витребування майна. Так, Верховний суд наголосив, що для визначення моменту виникнення права на звернення з відповідним позовом враховуються наступні фактори: об`єктивні (факт порушення права - вибуття майна із власності власника за відсутності правових підстав) та суб`єктивні (особа дізналася або могла дізнатися про таке порушення). Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. При цьому, Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб. ВС роз`яснив, що початок перебігу позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна. Так, як вбачається з матеріалів справи постановою Тернопільського апеляційного суду від 28.02.2022 у справі № 607/18157/20, рішення Тернопільської міської ради № 7/47/91 від 13.03.2020 «Про затвердження гр. [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0, 0141 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] » скасовано та визнано протиправним, скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 52102222 прийняте 29.04.2020 приватним нотаріусом Олексишин М.Ю. щодо реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0, 0141 га, кадастровий номер 6110100000:12:013:0096 за [PERSON] . З вказаною постановою Тернопільського апеляційного суду позивач [PERSON] звернулась Тернопільської міської ради, з метою скасування запису про право власності на земельну ділянку площею 0, 0141 га, кадастровий номер 6110100000:12:013:0096 за [PERSON] , разом з тим, рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Тернопільської міської ради Кавецької Оксани Борисівни №64352929 від 01.08.2022 їй було відмовлено, з підстав того, що відповідно до інформації Державного реєстру прав на даний час право власності на земельну ділянку площею 0,0141 га, кадастровий номер 6110100000:12:013:0096 зареєстровано за новим право набувачем. Таким чином позивач дізналась про порушення свого права, а саме про знаходження належної їй земельної ділянки площею 0,0141 га, кадастровий номер 6110100000:12:013:0096, яку вона у встановленому законом порядку успадкувала після смерті [PERSON] у володінні іншої особи [PERSON] 01.08.2022, відтак суд вважає, що строк позовної давності в даній справі не пропущений, а тому відмовляє представнику відповідача [PERSON] - адвокату Сампарі Н.М. у застосуванні строку позовної давності до позовних вимог по витребування майна з чужого незаконного володіння. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30). Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково, шляхом витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] земельну ділянку площею 0,0141 га, кадастровий номер: 6110100000:12:013:0096, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №207488601101. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Витрати пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладається на позивача (п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог заявлених до відповідачів [PERSON] та Тернопільської міської ради, судові витрати понесені позивачем на сплату судового збору у розмірі 3969,60 грн слід покласти на позивача [PERSON] . Разом з тим судовий збір за заявлену до відповідача [PERSON] позовну вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння у розмірі 992,40 грн слід стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] . При цьому суд звертає увагу, що під час виготовлення вступної та резолютивної частини судового рішення судом допущено описку у резолютивній частині рішення, зокрема не правильно зазначено прізвище відповідача [PERSON] , а саме у другому абзаці резолютивної частини рішення суду помилково зазначено «Витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] », замість правильного «Витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] ». З урахуванням викладеного, відповідно до ст. 269 ЦПК України, суд дійшов висновку про необхідність внесення змін до другого абзацу резолютивної частини рішення, зазначивши правильно: «Витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] ».

Outcome: partial