Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-20 00:00:00

В січні 2020 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просили визнати за позивачем [PERSON] право власності на 5/24 частини земельної ділянки, загальною площею 0,0602 га, за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування після смерті [PERSON] , а також визнати за позивачем [PERSON] право власності на 5/24 частини земельної ділянки, загальною площею 0,0602 га, за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування після смерті [PERSON] . В обґрунтування позову зазначено, що позивач [PERSON] є донькою, а позивач [PERSON] є сином [PERSON] . Відповідач [PERSON] є рідною сестрою позивачів та донькою [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. За життя, остання, склала заповіт, відповідно до якого все своє майно заповіла [PERSON] та [PERSON] . Позивачі вказують, що відповідач має обов`язкову частку у спадщині, оскільки, вона досягла пенсійного віку. Після смерті матері відкрилась спадщина на частину житлового будинку [ADDRESS] , та на частину земельної ділянки за вказаною адресою. Звернувшись до нотаріальної контори, позивачам було видано два свідоцтва про право на спадщину за законом по 5/24 частини житлового будинку на кожного. В частині видачі свідоцтв про право власності в порядку спадкування на земельну ділянку позивачам було відмовлено, оскільки, в державному акті про право власності на земельну ділянку не було визначено частки власників [PERSON] та [PERSON] . Посилаючись на викладене, а також з огляду на те, що позивачі в позасудовому порядку позбавлені можливості реалізувати належним чином свої спадкові права, останні, вимушені звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва [PERSON] від 25.06.2020 у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. Представником [PERSON] було подано до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] , в якій [PERSON] просила визнати за нею право особистої приватної власності на частину земельної ділянки, площею 0,0602 га за адресою: [ADDRESS] , а також визнати за нею право власності в порядку спадкування на 1/12 частину зазначеної земельної ділянки. В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначено, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на частину житлового будинку [ADDRESS] та на частину земельної ділянки за вказаною адресою. Однак, спадкоємцям було відмовлено у видачі свідоцтв про право власності в порядку спадкування на земельну ділянку, оскільки, в державному акті на земельну ділянку були зазначені лише співвласники - [PERSON] та [PERSON] , однак, не визначено розмір частки кожного із них. Наведене унеможливлює належну реалізацію позивачем права власності на свою частку в розмірі частини, а також реалізацію своїх спадкових прав на 1/12 частину зазначеної земельної ділянки. Посилаючись на викладене, позивач вимушена звернутись до суду із зустрічними позовними вимогами. В зв`язку зі звільненням судді [PERSON] , на підставі розпорядження керівника апарату суду від 05.05.2021 № 1856, справу було повторно автоматично розподілено та визначено головуючого суддю Анохіна А.М. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 04.04.2023 зазначену зустрічну позовну заяву було прийнято до розгляду із первісним позовом. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 26.05.2023 у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивачі за первісним позовом та їх представник в судове засідання не з`явились. Суду подали письмову заяву про розгляд справи без їх участі, просили первісні позовні вимоги задовольнити. Відповідач за зустрічним позовом та її представник в судове засідання не з`явились. Суду подали письмову заяву про розгляд справи без їх участі, та, не оспорюючи первісні позовні вимоги, просили задовольнити зустрічні позовні вимоги. Третя особа за первісним та зустрічним позовами в судове засідання явку свого представник не забезпечив. Про розгляд справи повідомлялась належним чином. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Отже зміст положень зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права свідчить про те, що підставою для судового захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Судом встановлено, що відповідно до копії паспорта, позивач [PERSON] народився [INFO] в м. Києві, та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії паспорта, позивач [PERSON] народилась [INFO] в с. Соколівка Маньківського району Київської області, та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії паспорта, відповідач [PERSON] народилась [INFO] в м. Києві, та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії пенсійного посвідчення, виданого 18.02.2010 року, [PERSON] є особою пенсійного віку та отримує пенсію за віком. З наявних у справі доказів вбачається, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є дітьми [PERSON] , [INFO] . [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. За життя 20.01.2005 року [PERSON] було складено і нотаріально посвідчено заповіт, відповідно до якого, остання, заповіла все своє майно [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах кожному. Відповідно до копії державного акту на право приватної власності на землю, та витягу із Державного земельного кадастру про земельну ділянку, земельна ділянка, площею 0,0602 (кадастровий номер 8000000000:85:216:0018) за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] . Із наявних у справі доказів вбачається, що між зазначеними співвласниками не було визначено конкретні частки у праві власності на зазначену земельну ділянку. Відповідно до копій свідоцтв про право власності за заповітом, виданих 20.08.2019 року державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Пилипчук О.І., було встановлено, що [PERSON] була власником частини житлового будинку [ADDRESS] , та її спадкоємцями є [PERSON] та [PERSON] , які успадкували після її смерті по 5/24 частини в зазначеному будинку. Крім того, державним нотаріусом було зазначено, що свідоцтво про право власності на спадщину за законом на 1/12 частини зазначеного житлового будинку ще не видано. Відповідно до листа Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори від 29.07.2019 року, було встановлено, що видати свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , - не вбачається можливим, оскільки, не визначена частка спадкового майна на земельну ділянку в державному акті. Звернувшись до суду із первісними та зустрічними позовними вимогами, сторони вказували, що реалізувати свої права вони позбавлені можливості, оскільки, в державному акті про право власності на землю відсутня вказівка про розмір частки кожного зі співвласників. Перевіряючи обґрунтованість первісних та зустрічних позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. Зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Згідно зі ст. 369 ЦК України, здійснення права спільної сумісної власності проводиться за згодою всіх співвласників. Спірна земельна ділянка до даного часу рахується як об`єкт спільної сумісної власності. Вчинити будь-які дії щодо даної ділянки, в тому числі, визначити в даний час розмір часток 2-х співвласників ділянки в спільній сумісній власності на неї в позасудовому порядку вже неможливо, оскільки, один із співвласників померла і її цивільна дієздатність припинена з моменту смерті, що передбачено ст. 25 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України, частки у спільній власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено законом або договором. Крім того, відповідно до статті 86 Земельного кодексу України, земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку; г) співвласників багатоквартирного будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків установлених законом. Приймаючи до уваги цільове призначення земельної ділянки, та приписи ч. 2 ст. 370 ЦК України, а також те, що в державному акті на землю не було зазначено конкретні частки кожного зі співвласників, одна із яких померла, а відтак суд вважає, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку є рівними, та наявні підстави для визнання за [PERSON] право особистої приватної власності на частину спірної земельної ділянки, в зв`язку з чим зустрічні позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. В частині визнання права власності в порядку спадкування на земельну ділянку суд зазначає наступне. Відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Спадкоємець має право прийняти спадщину в порядку, встановленому ст. 1269 ЦК України та набути право на спадщину відповідно до ч. 5 ст. 1268, статей 1296-1299 ЦК України. Вирішення судом спору щодо визнання права власності в порядку спадкування може відбуватися лише після прийняття спадщини. Крім того, відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб ( спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до статті 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені та право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. За змістом статей 377 ЦК України та статті 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи,яка набула право власності на жилий будинок,будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину,на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. З матеріалів справи вбачається, що спадкодавцю [PERSON] належала частина житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Крім того, земельна ділянка, площею 0,0602 (кадастровий номер 8000000000:85:216:0018) за адресою: [ADDRESS] , на праві власності належить [PERSON] та [PERSON] . Суд в ході розгляду справи прийшов до висновку, що частки у праві власності на земельну ділянку зазначених співвласників були рівними, оскільки, сторонами не було надано суду доказів на підтвердження встановлення інших розмірів часток за законом та/або договором. Крім того, після смерті [PERSON] позивачі за первісним позовом успадкували за заповітом по 5/24 частин житлового будинку, однак, реалізувати свої спадкові права шляхом оформлення свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку вони позбавлені можливості, оскільки, правовстановлюючий документ не містив вказівку на конкретний розмір частки кожного із співвласника. Відповідно до ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, а тому у даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивачів (за первісним та зустрічними позовами) шляхом визнання права особистої приватної власності на частку у праві спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку та визнання за спадкоємцями права власності в порядку спадкування на іншу частину спірної земельної ділянки. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 р. № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа «Брумареску проти Румунії», п. 61). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги розмір успадкованих [PERSON] та [PERSON] часток в житловому будинку, право [PERSON] на обов`язкову частку у спадщині, та те, що позовні вимоги за первісним та зустрічним позовами не суперечать закону та не порушують права, свободи та інтереси інших осіб, а тому суд вважає, що наявні підстави для визнання за позивачами за первісним позовом право власності в порядку спадкування за заповітом на 5/24 частини земельної ділянки за кожним, а також визнання за позивачем за зустрічним позовом право власності в порядку спадкування за законом на 1/12 частки у вказаному майні, в зв`язку з чим первісні та зустрічні позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Outcome: approved