Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-02 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулись з позовом до [PERSON] , державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві (Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління юстиції у м. Києві) Володковича Володимира Володимировича про визнання протиправним та скасування рішення та запису державного реєстратора про реєстрацію права власності. Свої вимоги позивачі обгрунтовують серед іншого тим, що 29.05.2013 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики грошей, посвідчений нотаріусом, відповідно до якого, [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняла 725 000 гривень з зобов`язанням повернути їх до 29 травня 2014 року включно та сплатити проценти за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ 7,5% річних. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики, 29 травня 2013 року між [PERSON] та позивачами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено іпотечний договір, посвідчений нотаріусом, відповідно до якого, іпотекодержателю [PERSON] було передано в іпотеку квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка на праві спільної часткової власності належала позивачам. 16 липня 2018 року [PERSON] отримала вимогу від [PERSON] про добровільне виселення з квартири [ADDRESS] , з якої [PERSON] дізналась про те, що 20.01.2015 за заявою [PERSON] за реєстраційним номером 9792753 від 15.01.2015, державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції Володкович В.В. було прийнято рішення індексний номер 18742336 про державну реєстрацію права власності на двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 50,8 кв.м. за іпотекоджержателем [PERSON] , номер запису про право власності: 8444893. Позивачі вважають, що перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя [PERSON] відбувся із порушенням порядку проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно встановленого Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (що був чинним на час проведення державної реєстрації). Правовідносини пов`язані із зверненням стягнення на іпотечне майно та захистом права власності врегульовані ЦК України від 2003 року №435-IV та Законом України «Про іпотеку» 2003 року №898-IV, відповідно до норм яких, законодавцем чітко передбачений порядок набуття права власності на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання по договору перед іпотекодержателем. Набуття права власності іпотекодержателем [PERSON] на предмет іпотеки відбулось в позасудовому порядку на підставі відповідного застереження, що міститься у пункті 14 іпотечного договору від 29.05.2013 у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». На момент проведення оскаржуваної державної реєстрації від 15.01.2015, порядок реєстрації права власності був врегульований Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-ІV (у редакції від 25.11.2014 року, чинній на час виникнення спірних відносин) та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень затверджених постановою КМУ від 17.10.2013 № 868 (у редакції від 01.01.2015 року, чинній на час виникнення спірних відносин). Так, в порушення п. 46 зазначеного Порядку, відповідачем [PERSON] до заяви про державну реєстрацію права власності від 15.01.2015 не додані завірені в установленому порядку копії письмових вимог про усунення порушень до боржника та іпотекодавців (позивачів по справі), а також докази надіслання таких вимог, їх отримання та завершення 30-денного строку з моменту отримання, зокрема, повідомлень про направлення рекомендованої (цінної) кореспонденції, фіскальних чеків про оплату послуг за направлення вказаної кореспонденції визначеним суб`єктам за належними адресами та ін. Натомість до заяви від 15.01.2015, окрім договору позики грошей та договору іпотеки було долучено копії виданих на підставі статті 84 Закону України «Про нотаріат» свідоцтв приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Соколова О.Є. від 22 липня 2014 року про передачу [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] заяв від [PERSON] , що містили відомості щодо вимоги про усунення порушення щодо виконання основного зобов`язання по поверненню суми позики за договором безпроцентної позики грошей від 29.05.2013 та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки будь-яким способом, який [PERSON] обере на власний розсуд: через суд, шляхом вчинення виконавчого запису нотаріуса або шляхом позасудового врегулювання, що передбачає продаж предмету іпотеки від його імені третім особам або прийняття у його власність предмета іпотеки. Зазначене вказує на те, що державний реєстратор Володкович В.В. порушив порядок здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та безпідставно прийняв рішення про державну реєстрацію права власності на передане позивачами в іпотеку майно за [PERSON] , оскільки така реєстрація проведена за відсутності передбачених для цього пунктом 46 Порядку документів, лише на підставі свідоцтв нотаріуса від 22 липня 2014 року, які не являються достатнім підтвердженням факту надіслання та отримання вимог про усунення порушень. Із змісту свідоцтв, виданих приватним нотаріусом КМНО Соколовим О.Є. 22 липня 2014 року вбачається, що заяви від [PERSON] про усунення порушень основного зобов`язання від 04 червня 2014 року були передані 05 червня 2014 року шляхом відправлення поштою цінним листом зі зворотнім повідомленням та описом вкладення. Заява адресована [PERSON] , була вручена адресату, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 0420804071341 від 16 червня 2014 року. Водночас, заяви адресовані [PERSON] та [PERSON] були повернуті назад на ім`я відправника у зв`язку із закінченням терміну зберігання, що свідчить про те, що позивачі не були належним чином повідомлені про порушення боргових зобов`язань та обов`язок ліквідувати допущені порушення не менш ніж за 30 днів до вчинення звернення стягнення. Вказане є доказом порушення відповідачем [PERSON] процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки при переході права власності порушено вимоги статей 33, 35 Закону України "Про іпотеку", оскільки ані [PERSON] , ані [PERSON] не отримували від [PERSON] жодних вимог про виконання порушеного зобов`язання за договором позики у не менш ніж 30-ти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, отже не були обізнані про наміри [PERSON] звернути стягнення на передане в іпотеку майно. Належним підтвердженням направлення іпотекодавцю та боржнику вимог про усунення порушення зобов`язання може виступати лише сукупність документів, а саме: квитанція про оплату послуг поштового зв`язку, опис вкладень поштового відправлення та рекомендоване повідомлення про вручення підписане іпотекодавцем, в яких співпадають відомості про дату відправлення листа боржнику та іпотекодавцю, а також адреси одержувачів поштового відправлення, однак таке повідомлення, як і документ про оплату послуг пересилання поштовою відправлення [PERSON] разом із іншими документами для проведення державної реєстрації права не подав. Ненадання таких доказів ставить під сумнів й інформацію про направлення відповідних вимог, що містять видані свідоцтва приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Соколова О.Є. від 22 липня 2014 року. Крім того, позивачі вважають, що з боку інотекодержателя [PERSON] наявні порушення умов договору Іпотеки від 29.05.2013 та Закону України «Про іпотеку» № 898-ІУ щодо проведення оцінки предмета іпотеки. Відповідно до ч.3 ст.37 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. За умовами п. 14 іпотечного договору від 29.05.2013 в разі, якщо іпотекодержатель прийняв рішення про стягнення предмету іпотеки шляхом прийняття у власність він, відповідно до вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та оціночну діяльність» замовляє оцінку вартості предмету іпотеки після спливу строку, що зазначений у письмовій вимозі на усунення порушень. Примірник звіту про оцінку майна іпотекодержатель надсилає іпотекодавцям разом із розрахунком в якому вказано експертну вартість предмету іпотеки, остаточний розмір заборгованості за основним зобов`язанням та пропозицією укласти замість викладеного у цьому застереженні, окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Однак, в порушення вказаних вимог, оцінка предмету іпотеки - квартири [ADDRESS] , на момент переходу права власності до [PERSON] (станом на 15.01.2015) не проводилась. Вказане дає підстави стверджувати про те, що відсутність на момент здійснення звернення стягнення оцінки нерухомого майна, що свідчить про недотримання іпотекодержателем вимог Закону та договору про процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, положення яких є суттєвими, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. Таким чином, державна реєстрація за відповідачем [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] та неподання для цього передбачених пунктом 46 Порядку документів, проведена державним реєстратором без дотримання положень статей 9 та 15 Закону № 1952-ІУ, а тому рішення державного реєстратора Володкович В.В. від 20.01.2015 індексний № 18742336 про реєстрацію права власності є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки незаконність отримання права власності іпотекодержателем на іпотечне майно та незаконність реєстрації права власності є підставою для скасування такої реєстрації. З урахуванням зазначеного, позивачі просять визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Володковича Володимира Володимировича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 18742336 від 20.01.2015, згідно з яким право приватної власності на нерухоме майно - двокімнатну квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 70327280000) було зареєстровано за [PERSON] ; скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 8444893, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Володковичем Володимиром Володимировичем; поновити запис в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 70327280000) за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в рівних частках кожному. Судові витрати стягнути з відповідачів. Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 27.11.2020 суддею Андрейчук Т.В. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві (Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління юстиції у м. Києві) Володковича Володимира Володимировича про визнання протиправним та скасування рішення та запису державного реєстратора про реєстрацію права власності. Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 09.12.2020 суддею Андрейчук Т.В. частково задоволено заяву представника позивачів про забезпечення позову, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 50,8 кв. м, житловою площею 30,40 кв. м, що належить на праві власності [PERSON] . 25.01.2021 на адресу суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Вичікова В.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти заявлених позовних вимог, просить відмовити в їх задоволенні, серед іншого з огляду на те, що документи, на підставі яких державним реєстратором було здійснено реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , у тому числі копії виданих на підставі статті 84 Закону України «Про нотаріат» свідоцтв приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Соколова О.Є. від 22 липня 2014 року про передачу [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] заяв Відповідача, що містили відомості щодо вимоги про усунення порушення виконання основного зобов`язання по поверненню суми позики за договором безпроцентної позики грошей від 29.05.2013 між [PERSON] та Відповідачем, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки будь-яким способом, який [PERSON] обере за власним розсудом: через суд, шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса, шляхом позасудового врегулювання що передбачає продаж предмета іпотеки від його імені третім особам або прийняття у його власність предмета іпотеки, відповідають вимогам, які висуваються до таких документів у пункті 46 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - Порядок №868), цим пунктом не передбачено надання державному реєстратору повідомлень про направлення рекомендованої (цінної) кореспонденції, фіскальних чеків про оплату послуг за направлення вказаної кореспонденції визначеним суб`єктам за належними адресами та інших подібних документів. Позивачі стверджують, що двоє з них, [PERSON] та [PERSON] , не отримали надіслані нотаріусом Соколовим О.Є. документи, між тим, [PERSON] , яка проживає за тією ж адресою, що інші позивачі, вказані документи отримала, що визнається в позові, де зазначено, що [PERSON] ці документи були вручені 16.06.2014 відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 0420804071341. Водночас такі ж документи, адресовані [PERSON] та [PERSON] , поштою були повернуті нотаріусу у зв`язку із закінченням терміну зберігання. На момент подання зазначеного позову усі позивачі своє місце проживання вказали як квартиру [ADDRESS] , куди нотаріусом надсилалися документи. Із доданих до позову документів, зокрема свідоцтв, виданих приватним нотаріусом Соколовим О.Є. 22 липня 2014 року вбачається, що заяви відповідача до Позивачів від 04.06.2014 року, котрі містили відомості щодо вимоги про усунення порушення виконання основного зобов`язання по поверненню позики за договором безпроцентної позики грошей від 29.05.2013 між [PERSON] та [PERSON] , та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки були надіслані позивачам на їх зареєстроване місце проживання. Іншого шляху, ніж надсилання таких документів поштою ні у Відповідача, ні у приватного нотаріуса не було. Подальше отримання чи неотримання позивачами цих документів не залежало від будь-яких умисних чи необережних дій Відповідача, а отже, не може ставитись йому у вину. Щодо не проведення оцінки квартири [ADDRESS] , ні вказаним договором, ні Законом 1952-1V, ні Порядком №868 не передбачено надання акту оцінки для державної реєстрації. Дотримання чи недотримання вимог щодо проведення оцінки майна за законом не тягне за собою тих правових наслідків, які вимагають Позивачі у позові - визнання протиправним і скасування рішення та запису державного реєстратора, скасування відповідного запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, поновлення запису про реєстрацію права власності за Позивачами. Крім того, представник відповідача вважає, що вказаний спір взагалі не підлягає розгляду в суді, рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора мали бути оскаржені до Міністерства юстиції України. Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 22 квітня 2021 року суддею Андрейчук Т.В. було зобов`язано Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надати суду належним чином засвідчену копію матеріалів реєстраційної справи, сформованої державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Володковичем Володимиром Володимировичем на підставі заяви [PERSON] від 15 січня 2015 року (реєстраційний номер 9792753), стосовно реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , для з`ясування, на підставі яких документів було здійснено таку реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 18742336 від 20 січня 2015 року, номер запису про право власності: 8444893). 28.07.2021 на адресу суду на виконання вимог ухвали суду Департаментом з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшли копії реєстраційної справи № 70327280000 (а.с.146-179 том 1). Протокольною ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 28.07.2021 суддею Андрейчук Т.В. було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Протокольною ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 01.12.2021 суддею Андрейчук Т.В., серед іншого було задоволено клопотання представника позивачів про витребування у [PERSON] для огляду оригіналів повідомлень про вручення поштових відправлень №04208040713333 та №04208040711325. Розпорядженням керівника апарату Оболонського районного суду м.Києва Шаровар М.В. «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу у справі» від 19.05.2022 №33, у зв`язку з мобілізацією судді Оболонського районного суду м.Києва Андрейчука Т.В. у провадженні якого перебувала дана справа, призначено повторний автоматизований розподіл справи №756/14150/20 за позовною заявою [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві (Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління юстиції у м. Києві) Володковича Володимира Володимировича про визнання протиправним та скасування рішення та запису державного реєстратора про реєстрацію права власності. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.05.2022, справу № 756/14150/20 за позовною заявою [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві (Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління юстиції у м. Києві) Володковича Володимира Володимировича про визнання протиправним та скасування рішення та запису державного реєстратора про реєстрацію права власності, розподілено для розгляду судді Ткач М.М. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 24.05.2022 суддею Ткач М.М. прийнято до свого провадження цивільну справу №756/14150/20 за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві (Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління юстиції у м. Києві) Володковича Володимира Володимировича про визнання протиправним та скасування рішення та запису державного реєстратора про реєстрацію права власності, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 01.06.2023 відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві (Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління юстиції у м. Києві) Володковича Володимира Володимировича про визнання протиправним та скасування рішення та запису державного реєстратора про реєстрацію права власності. У судовому засіданні представник позивачів - адвокат Свірєпова А.В. підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Вичіков В.В. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю. Крім того, надав заяву про застосування строків позовної давності до заявлених позовних вимог. Державний реєстратор Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві (Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління юстиції у м. Києві) Володкович В.В. у судове засідання не з`явився. Присутня у засіданні суду представник Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Усенко Ю.Ю. у судовому засіданні заперечила проти заявлених позовних вимог. Суд, вислухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши обставини в їх сукупності, надавши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, прийшов до наступного. Відповідно до ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 76, ч. 1 ст. 77, ст. 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що 29.05.2013 між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено договір позики грошей, за умовами якого позикодавець передав позичальнику, а позичальник прийняла 725 000 гривень з зобов`язанням повернути її до 29 травня 2014 року включно та сплатити проценти за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ (на дату укладення цього договору - 7,5% річних), який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. та зареєстровано у реєстрі за № 636. Згідно з пунктом 11 договору позики грошей, у випадках невиконання або неналежного виконання цього договору позикодавець має право звернути стягнення на квартиру [ADDRESS] . З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики грошей, 29.05.2013 між [PERSON] (іпотекодержатель) та [PERSON] (та як представником [PERSON] та [PERSON] ) (іпотекодавці) укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. та зареєстрований за №639, згідно з яким іпотекодавці як майнові поручителі солідарно забезпечують вимоги іпотекодержателя щодо своєчасного повернення до 29.05.2014 включно суми позики в розмірі 725 000 грн. за договором позики грошей укладеним 29.05.2013 між [PERSON] та [PERSON] . Згідно із п.2 іпотечного договору у забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавці передають в іпотеку іпотекодержателю належне їм на праві власності нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] . 29.05.2013 зареєстровано обтяження на вказану квартиру у вигляді заборони відчуження нерухомого майна, а також іпотека на об`єкт нерухомого майна, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження №4124765 від 29.05.2013 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки №4125658 від 29.05.2013. Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 32481984 від 21.01.2015, право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] , про що внесено відповідний запис про право власності № 8444893 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 18742336 від 20.01.2015. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 18742336 від 20.01.2015, про реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 70327280000) за [PERSON] було винесено державним реєстратором прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Хафусовою Владиславою В`ячеславівною. Підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , зазначено: договір позики грошей, серія та номер 638, виданий 23.05.2013, видавник приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов О.Є.; Іпотечний договір серія та номер 638, виданий 29.05.2013 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. Вказане підтверджується матеріалами реєстраційної справи №70327280000, наданої Департаментом з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), наявною у справі. 16.07.2018 [PERSON] отримала вимогу від [PERSON] про добровільне виселення з квартири [ADDRESS] , відповідно до якої 20.01.2015 за заявою [PERSON] за реєстраційним номером 9792753 від 15.01.2015, державним реєстратором було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 50,8 кв.м. за іпотекодержателем [PERSON] . Надаючи оцінку правовідносинам, що складатися між сторонами, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. За приписами ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Враховуючи викладене спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про іпотеку» від 05.06.2003 № 898-IV (надалі - Закон № 898-IV) в редакції на час виникнення спірних правовідносин. Відповідно до ст.1 Закону № 898-IV іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Частинами 1, 3 ст. 33 Закону № 898-IV передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Таким чином, з аналізу наведеної норми слідує, що підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки є: рішення суду; виконавчий напис нотаріуса; договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 35 Закону № 898-IV, у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. У той же час, ст. 36 Закону № 898-IV визначено можливість позасудового врегулювання, а саме: сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Відповідно до 1-3 ст. 37 Закону № 898-IV, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з частиною четвертою статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації. За змістом ст.15 вказаного Закону, перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Так, відповідно до пункту 46 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 №868, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає: 1) завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги; 2) документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 3) заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 9, 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. У пункті 12 вказаного Іпотечного договору, сторони погодили, що іпотекодержатель набуває право обирати звернути стягнення на предмет іпотеки, в тому числі достроково, в разі, якщо: на день, визначений основним зобов`язанням, позичальник порушить його виконання і прострочить повернення Іпотекодержателю сум позики; позичальник не виконує вимогу позикодавця щодо дострокового повернення всієї суми позики (основного зобов`язання) у разі порушення позичальником умов основного та цього договорів (зокрема прострочення виплати чергових сум позики, як це передбачено у договорі позики) строки, що будуть призначені позикодавцем; Іпотекодавці допустять порушення умов цього договору в частині збереження предмету іпотеки, належного його використання, наявності постійного чинного договору страхування предмету іпотеки. При настанні зазначених випадків іпотекодержатель надсилає іпотекодавцям письмову вимогу про усунення порушення основного зобов`язання та зобов`язань, передбачених цим Договором, у не менш ніж 30-денний строк з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору. Відповідно до п. 13 Іпотечного договору, за вибором Іпотекодержателя застосовується один зі способів звернення стягнення не предмет іпотеки та задоволення вимог Іпотекодержателя: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Для отримання виконавчого напису іпотекодержатель подає нотаріусу документи, що підтверджують безспірність заборгованості Іпотекодавця за основним зобов`язанням, а саме: заяву про невиконання умов основного зобов`язання, письмову вимогу про порушення основного зобов`язання, надіслану іпотекодавцям, доказ її відправлення і спливу 30 днів, розрахунок заборгованості, свій примірник цього Договору. Виконавчий напис вчиняється на примірнику цього Договору, який після нотаріального посвідчення буде наданий іпотекодержателеві; згідно із договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким є наступне застереження у п. 14 цього договору. Згідно із п.14 Іпотечного договору, застереження, яке являє собою договір про задоволення вимог Іпотекодержателя: Сторони погодились, що договором про задоволення вимог Іпотекодержателя є наступне Застереження цієї статті, яка містить право Іпотекодержателя на: - право Іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; -право Іпотекодержателя прийняти у свою власність предмет іпотеки в рахунок виконання основних зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» . В разі прийняття Іпотекодержателем рішення про продаж предмета іпотеки третім особам - договір купівлі-продажу є правовою підставою для оформлення права власності покупця на предмет іпотеки. В разі прийняття Іпотекодержателем рішення щодо прийняття предмета іпотеки у власність - це застереження, яке являє собою договір про задоволення вимог Іпотекодержателя, є правовою підставою оформлення права власності. У разі продажу Іпотекодержателем предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу з дотриманням умов, визначених Законом України «Про іпотеку», заборгованість за Основними зобов`язаннями вважається погашеною в день отримання від покупця коштів за предмет іпотеки у повному обсязі. У разі прийняття у власність предмету іпотеки заборгованість вважається погашеною в день державної реєстрації права власності на ім`я Іпотекодержателя або якщо Сторони вирішать укласти договір про задоволення вимог Іпотекодержателя окремим документом, - в день укладення і нотаріального посвідчення такого договору. Іпотекодавцям повертається в рівних частках перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог Іпотекодержателя (сума боргу за позикою, штрафні санкції, інші витрати, що пов`язані із реалізацією предмету іпотеки). Державна реєстрація права власності на Іпотекодержателя в цьому випадку здійснюється без будь-якого додаткового погодження з Іпотекодавцем у порядку, що передбачений законом України «Про державу реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та іншими актами законодавства. В разі, якщо Іпотекодержатель прийняв рішення про стягнення предмета іпотеки шляхом прийняття у власність, він відповідно до вимог ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та оціночну діяльність» замовляє у оцінку вартості предмету іпотеки після спливу строку, що зазначений у письмовій вимозі на усунення порушень. Примірник звіту про оцінку майна Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцям, разом із розрахунком, в якому вказано експертну вартість предмету іпотеки, остаточний розмір заборгованості за Основним зобов`язанням та пропозицією укласти замість викладеного у цьому застереженні, окремий договір про задоволення вимог іпотеодержателя. Ціна продажу предмету іпотеки встановлюється за згодою між Іпотекодавцем і Іпотекодержателем, або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності. Розподіл коштів від реалізації предмету іпотеки виконується у встановленому законодавством порядку. Згідно з ч.3 ст.12, ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів реєстраційної справи №70327280000 та картки прийому заяви №18643516 (а.с.148-178 том 1) вбачається, що [PERSON] звертаючись про державну реєстрацію прав та їх обтяжень подав державному реєстратору наступні документи: копію договору позики, копії витягів № 4114401 та № 4114803, копію іпотечного договору, копію технічного паспорту, копію свідоцтва про право власності від 08.06.2004, копію свідоцтва № [NUMBER] , копію паспорту, серія та номер:-, виданий 15.01.2015, видавник:- копію рекомендованого повідомлення, свідоцтво [NUMBER], іпотечний договір № 638, витяг № 4114803, витяг № 4114401, договір позики № 636, свідоцтво № [NUMBER] , технічний паспорт + копії, серія та номер:-, виданий 15.01.2015, видавник:-. У ході розгляду справи встановлено, що до заяви про державну реєстрацію права власності, поданої [PERSON] до реєстраційної служби 15.01.2015 не було додано завірених в установленому порядку копій письмових вимог про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцям та боржникові. Під час розгляду справи відповідачем [PERSON] вказані вимоги також не надавались. Натомість до заяви, було додано копії виданих на підставі статті 84 Закону «Про нотаріат» свідоцтв приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Соколова О.Є. від 22.07.2014 про передачу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] заяв [PERSON] , що містили відомості про вимогу щодо усунення порушень умов договору позики. 20 січня 2015 року на підставі зазначених документів державний реєстратор Хафусова В.В. провела державну реєстрацію права приватної власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Згідно зі статтею 84 Закону «Про нотаріат», нотаріус передає заяви громадян, підприємств, установ та організацій іншим громадянам, підприємствам, установам і організаціям, якщо вони не суперечать закону та не містять відомостей, що порочать честь і гідність людини. Заяви передаються поштою із зворотним повідомленням або особисто адресатам під розписку. Заяви можуть передаватися також з використанням технічних засобів. На прохання особи, що подала заяву, їй видається свідоцтво про передачу заяви. За правилами пункту 3 глави 20 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, заяви подаються нотаріусу належним чином оформлені і не менше ніж у двох примірниках, один з яких пересилається поштою зі зворотним повідомленням або особисто передається адресатам під розписку. Витрати, пов`язані з поштовою пересилкою заяви чи з використанням інших технічних засобів, оплачуються заявником. Ураховуючи наведені норми, підтвердженням отримання позивачами письмової вимоги [PERSON] , яка, як зазначено у вищезгаданих свідоцтвах нотаріуса, пересилалася поштою рекомендованими листами зі зворотніми повідомленнями та описами вкладення, а отже, й завершення 30-денного строку з моменту її отримання, має бути повідомлення про вручення поштового відправлення, вручене та оформлене відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року № 270 та Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого наказом Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» від 12 травня 2006 року № 211. Слід зазначити, що наявні у матеріалах реєстраційної справи №70327280000 рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень адресовані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не підтверджують отримання позивачами вимог про усунення порушення щодо виконання договору позики, оскільки з них неможливо встановити, які саме документи направлялися позивачам. До того ж, з наявних відміток на копіях поштових повідомлень неможливо встановити отримання/неотримання поштового відправлення адресатами. Протокольною ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 01.12.2021 суддею Андрейчук Т.В., серед іншого було задоволено клопотання представника позивачів про витребування у [PERSON] для огляду оригіналів повідомлень про вручення поштових відправлень №04208040713333 та №04208040711325. Оригінали повідомлень про вручення поштових відправлень №04208040713333 та №04208040711325 відповідачем [PERSON] , для огляду на вимогу суду, не були надані. Таким чином, відсутні підтвердження, що такі повідомлення, як і опис вкладення та документ про оплату послуг пересилання поштового відправлення, разом з іншими документами подавались для проведення державної реєстрації. Відповідач [PERSON] , реалізуючи на власний розсуд свої права, визначені ст. 43 ЦПК України щодо подання доказів, заяв та клопотань тощо, в обґрунтування своєї позиції порядком витребування доказів, який передбачений правилами ст. 84 ЦПК України, не скористався та не витребував у встановленому законом порядку доказів, необхідних йому для обґрунтування своєї позиції щодо того, що вказані вище документи подавались для проведення реєстрації права. За таких обставин, встановивши, що іпотекодержателем не надано належного підтвердження виконання як вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» так і Порядку №868 щодо надіслання іпотекодавцям та боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, що унеможливило встановлення державним реєстратором завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі й шляхом набуття права власності, суд дійшов висновку, що державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за [PERSON] проведена всупереч норм чинного законодавства. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 37 Закону № 898-IV іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Відповідно до п.14 Іпотечного договору, застереження, яке являє собою договір про задоволення вимог Іпотекодержателя: у разі, якщо Іпотекодержатель прийняв рішення про стягнення предмета іпотеки шляхом прийняття у власність, він відповідно до вимог ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та оціночну діяльність» замовляє у оцінку вартості предмету іпотеки після спливу строку, що зазначений у письмовій вимозі на усунення порушень. Примірник звіту про оцінку майна Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцям, разом із розрахунком, в якому вказано експертну вартість предмету іпотеки, остаточний розмір заборгованості за Основним зобов`язанням та пропозицією укласти замість викладеного у цьому застереженні, окремий договір про задоволення вимог іпотеодержателя. Ціна продажу предмету іпотеки встановлюється за згодою між Іпотекодавцем і Іпотекодержателем, або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності. Розподіл коштів від реалізації предмету іпотеки виконується у встановленому законодавством порядку. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц (провадження № 14-501цс18) та від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19) однозначно висловлено правовий висновок щодо необхідності подання державному реєстратору документа про експертну оцінку предмета іпотеки для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. Відсутність оцінки предмету іпотеки на момент переходу права власності свідчить про порушення проведеної державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, що є підставою для скасування такої реєстрації. Як убачається, із матеріалів справи, ціна предмета іпотеки на час вчинення реєстраційної дії визначена не була, що свідчить про недотримання положень частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку» та умов Іпотечного договору від 29.05.2013. Державна реєстрація права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем проведена за відсутності відомостей про вартість предмета іпотеки, визначеної на момент такого набуття, що є підставою для скасування такої реєстрації. Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права суд зазначає наступне. Представник відповідача [PERSON] вважав, що позивачем невірно обраний спосіб захисту, оскільки належним у даній категорії справ способом захисту порушено права є витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов). Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Тож, віндикаційний позов - це спосіб захисту права власності, який полягає у витребуванні майна в особи з незаконного, без достатніх правових підстав, володіння. За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Зважаючи на обставини справи, які існували на момент звернення позивача з позовом, суд приходить до висновку про те, що для захисту порушеного права власності позивача необхідно відновити становище, яке існувало до порушення, що відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України. Відповідно до ч.4 ст. 37 Закону України № 898-IV (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. При цьому абзацом другим частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент подання позовної заяви) встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Оскільки порушення права власності позивачів відбулось у результаті державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за [PERSON] , заявлені позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав від 15.01.2015 опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення. Отже, враховуючи обставини даної справи, те, що правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права на нерухоме майно є належним способом захисту, а задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно, що, у свою чергу, відновить становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Отже, враховуючи обставини даної справи, те, що правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права на нерухоме майно є належним способом захисту, а задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно, що, у свою чергу, відновить становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. В абзаці третьому частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) встановлювалося, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). З цього приводу Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 висловлено правову позицію про те, що зазначене положення закону обумовлено тим, що суд вирішує спір про право. Скасування державної реєстрації речових прав повинно бути пов`язано з підставою для проведення такої реєстрації, з одночасним визнанням того, хто набуватиме це право. Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності. Під час розгляду справ цієї категорії суд повинен надати оцінку всім обставинам, які мали місце при зверненні стягнення на іпотечне майно. Тим самим суд визначає: (а) неправомірність дій особи, яка зазначена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник (адже саме ці дії призвели до внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно цих відомостей); (б) тим самим суд констатує, що ці дії не були здатні призвести до набуття права власності особою, яка позначена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник, а тому (в) в цієї особи відсутнє право власності, а отже (г) право власності належить позивачеві (якщо позивач доведе всі наведені вище обставини). Велика Палата Верховного Суду зауважила, що положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV адресовані насамперед суду, який, задовольняючи позов, зокрема, про скасування рішення державного реєстратора, має чітко визначитися з тим, кому саме і яке речове право внаслідок задоволення такого позову належить. Положення Закону № 1952-IV регламентують процедуру внесення державним реєстратором відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За загальним правилом, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, державний реєстратор повинен керуватися положеннями Закону № 1952-IV, чинними на момент вчинення ним дій на підставі такого судового рішення. Абзацом другим частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у чинній нині редакції) передбачено, що якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав. Чинна нині редакція абзацу другого частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV встановлює, що у разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. Чинне нині положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV також містить пряму вказівку на те, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. Таким чином, порядок дій державного реєстратора у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення врегульований чинними нині абзацами другим і третім частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV. Отже, якщо суд дійшов висновку, що право власності позивачів було порушено та підлягає поновленню, державний реєстратор повинен одночасно з державною реєстрацією припинення права власності відповідача на відповідне нерухоме майно провести державну реєстрацію набуття права власності на спірне нерухоме майно за позивачами. При цьому, в силу положень абзацу першого частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV, відомості про право власності відповідача з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вилучаються. Задоволення позову є підставою для вчинення державним реєстратором нової реєстраційної дії - внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що за наведених обставин справи скасування рішення про державну реєстрацію права власності від 20.01.2015 та поновлення права власності позивачів на спірне нерухоме майно, що є предметом іпотеки, є ефективним способом захисту порушеного права позивача, а отже позов в цій частині підлягає задоволенню. З тих самих підстав, враховуючи положення ст. 26 Закону № 1952-IV, вимоги позивачів про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію за [PERSON] права власності на предмет іпотеки задоволенню не підлягають як такі, що не впливають на вчинення державним реєстратором нової реєстраційної дії - внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення. Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц; від 01.02.2023 у справі № 316/2082/19. Звертаючись до суду з позовними вимогами про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем та поновлення права позивачі визначили у справі співвідповідачем державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві (Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління юстиції у м. Києві) Володковича Володимира Володимировича. З даного приводу суд зазначає наступне. Визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц, від 20.06.2018 у справі №308/3162/15-ц, від 21.11.2018 у справі №127/93/17-ц, від 12.12.2018 у справі №372/51/16-ц, від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що у подібних, з цією, справах за позовом іпотекодавця до державного реєстратора спірні правовідносини виникають здебільшого саме між позивачем та іпотекодержателем через невиконання договірних зобов`язань і реалізацію прав іпотекодержателя щодо предмета іпотеки - нерухомого майна позивача, оскільки державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою (постанови від 17.04.2018 р. у справі №815/6956/15, від 24.04.2018 р. у справі №825/478/17, від 29.05.2018 р. у справі №826/19487/14, від 30.05.2018 р. у справі №826/9417/16, від 06.06.2018 р. у справі №804/3509/17, від 16.10.2018 р. у справі №804/14296/15, від 14.11.2018 р. у справі № 826/1656/18, від 12.12.2018 р. у справі № 372/51/16-ц). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі №823/2042/16 зроблено висновок, що належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано, оскільки спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Таким чином, позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до державного реєстратора, якого позивачі визначили співвідповідачем. Державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Таким чином, належним відповідачем у даній справі є саме [PERSON] . Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача, суд відмовляє у позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 р. у справі №523/9076/16-ц (пункт 40), від 21.11.2018 р. у справі №127/93/17-ц (пункт 50), від 12.12.2018 р. у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12.12.2018 р. у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30.01.2019 р. у справі №552/6381/17 (пункт 39)). Разом з тим, враховуючи, що позивачами вимоги заявлено не до кожного з відповідачів окремо, суд дійшов висновку про вирішення питання стосовно заявлених позовних вимог лише відносно відповідача [PERSON] , залишивши позовні вимоги до державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві (Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління юстиції у м. Києві) Володковича Володимира Володимировича, без задоволення. Крім того, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Представником відповідача [PERSON] до суду надано заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог, яка обґрунтована тим, що позовна заява [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надійшла до суду 10.11.2020. До позовної заяви додано вимогу відповідача [PERSON] про добровільне виселення з житлового приміщення, яка датована 06.07.2018, яку [PERSON] отримала 16.07.2018. Позивач [PERSON] стверджує, що саме з цієї вимоги вона дізналася, про те, що 20.01.2015 прийнято рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності за [PERSON] . Однак, представник [PERSON] вважає що позивачі мали об`єктивну можливість дізнатися про це одразу або через нетривалий час після цієї реєстрації, що мала місце 20.01.2015. Доказів того позивачі починаючи з 20.01.2015 не мали можливості дізнатися про реєстрацію права власності, суду не надано. Відтак, вважає, що станом на день подання даного позову до суду, пропущено встановлений ст.257 ЦК України строк позовної давності. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони право на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, позовна давність починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Крім того, можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Аналіз статті 261 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. (постанова Верховного Суду від 01.07.2019 р. (справа №711/8934/17-ц). Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 16 липня 2018 року позивач [PERSON] отримала вимогу від [PERSON] про добровільне виселення з квартири [ADDRESS] , з якої [PERSON] дізналась про те, що 20.01.2015 за заявою [PERSON] за реєстраційним номером 9792753 від 15.01.2015, державним реєстратором було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , за іпотекоджержателем [PERSON] . При цьому, відсутні будь-які дані про те, коли інші позивачі [PERSON] та [PERSON] дізналися про те, що державним реєстратором було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , за іпотекоджержателем [PERSON] . Також, у матеріалах справи відсутні докази того, що позивачам було відомо про порушення їх прав до 2018 року, що має доводити відповідач [PERSON] , оскільки ним робиться заява про пропуск строків позовної давності. З урахуванням зазаначеного, суд приходить до висновку, що строк позовної давності позивачами не пропущений. Інші доводи сторін не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивачі як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивачами доведені обставини, на які вони посилаються, а тому суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial