Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-26 00:00:00

21.06.2023 року представник позивача звернулася до суду з даним позовом в інтересах [PERSON] , в якому просила розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання їх неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 2500,00 грн на кожну дитину щомісяця, але не менше 50% від прожиткового мінімуму встановленого законом для дитини відповідного віку і до їх повноліття. В обґрунтування позову зазначила, що у позивача з відповідачем спільне життя не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та обов`язки з ведення спільного господарства та виховання дітей, у зв`язку з чим між ними втрачені фізичні та духовні зв`язки. На даний момент ведення їх спільного господарства припинено, шлюбні відносини носять суто формальний характер. Вони мають двох неповнолітніх дітей: синів [PERSON] та [PERSON] . Відповідач матеріальної допомоги на їх утримання не надає, у житті синів, їх вихованні та розвитку участі не приймає. Тому відбулося звернення до суду з даним позовом. 22.06.2023 року відкрито провадження у справі, справу постановлено розглядати у порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення ( викликом ) сторін. Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач у позовній заяві просить справу розглядати без її участі. Відповідач до суду повторно не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлений, причини неявки невідомі, відзиву на позов до суду не надходило. 27.07.2023 року судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та наявні у справі докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення за наступних підстав. Встановлено, що сторони у справі, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 17.10.2017 року, який зареєстровано Новоград-Волинським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, актовий запис № 284 /а.с.14/. Згідно до свідоцтв про народження сторони у справі є батьками неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] /а.с.8,9/. Згідно з ст.ст. 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред"явлений одним із подружжя. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, що мають істотне значення. Таким чином, з урахуванням обставин, викладених в позовній заяві та встановлених в судовому засіданні, перебуваючи у шлюбі, сторони не змогли створити міцної сім`ї, поступово втратили зв`язки між собою, а, отже, сім`я припинила своє існування. За таких обставин, суд приходить до висновку, що сім`я розпалася остаточно. Шлюб існує лише формально і його збереження суперечило б інтересам позивача, що має суттєве значення для неї, тому є підстави для розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст. 115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Прізвище позивачу після розірвання шлюбу суд залишає без змін. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів, то суд дійшов наступного. Представник позивача посилається у позові на те, що відповідач матеріальної допомоги позивачу на утримання неповнолітніх дітей не надає, у житті синів, їх вихованні та розвитку участі не приймає. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 pоку, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення закріплене в українському законодавстві. Зміст глави 15 СК України вказує на обов`язок кожного з батьків утримувати дитину. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України). В пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Жодних документів, які б підтверджували непрацездатність відповідача, суду надано не було. Отже будь-яких поважних причин, що унеможливлюють надання ним матеріальної допомоги своїм дітям судом не встановлено. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як відповідач, так і позивач, в рівних частках повинні утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, що разом із присудженою сумою аліментів забезпечить достатнє її утримання. Із змісту позовної заяви слідує, що відповідач інших утриманців, крім неповнолітніх дітей, не має, є працездатним, у зв`язку з чим може сплачувати аліменти на утримання синів. На спростування даних обставин відповідачем до суду не подано заперечень (відзиву на позову). Тому суд, на підставі вище викладеного, враховуючи, також, розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, передбачений Закон України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», приходить до висновку, що відповідач спроможний сплачувати аліменти в розмірі 2500 грн щомісячно на кожну дитину, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що буде відповідати як інтересам дітей, так і матеріальному становищу та стану здоров`я платника аліментів. Відповідно до положень ст. 430 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання. Відповідно до ч.1 ст. 79, ч.1 ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання (пред`явлення) позовної заяви. Судові витрати суд розподіляє на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України та стягує з відповідача на користь позивача розмір судового збору, який було сплачено останньою при подачі позову до суду в сумі 1073,60 грн, а також стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 1073,60 грн., оскільки за позовну вимогу про стягнення аліментів позивач звільнена від сплати судового збору.

Outcome: approved