Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення додаткових витрат на утримання дитини. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.06.2019 року розірвано шлюб між [PERSON] та відповідачем [PERSON] . Від шлюбу у сторін є донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 08.09.2008 року. На даний час [PERSON] з метою забезпечення належного рівня фізичного та духовного розвитку відвідує ряд додаткових гуртків та секцій. Так, з 10.09.2019 року [PERSON] розпочала відвідування та тренування у школі східного танцю «Layan» в м. Вінниці, вартість якого складає 500 грн. на місяць, що підтверджується відповідним договором від 10.09.2019 року про оплату. На виконання умов даного договору, за відвідування даних занять позивачкою сплачено 18 000 грн. Просила суд, з [PERSON] на користь [PERSON] 9000,00 грн. додаткових витрат понесених на відвідування [PERSON] занять у танцювальній школі та 250,00 грн. щомісячно за відвідування занять починаючи з 01.01.2023 року і до досягнення [PERSON] повноліття, стягнути витрати на правову допомогу в сумі 3000,00 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав за обставин викладених в позові, просив суд їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечував, щодо задоволення позовних вимог. 26.05.2023 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено, щодо відшкодування половини вартості ремонту технічних пристроїв, половини вартості на лікування, відвідування секцій та позашкільних закладів Верховний Суд зазначив, що такі витрати не є додатковими витратами у розумінні вимог СК України та охоплюються розміром аліментів, що стягуються з батька на утримання дитини на користь матері. Докази, які надані позивачем на підтвердження додаткових витрат на оплату послуг за навчання доньки в танцювальній школі, а саме договір про надання платних послуг та документ, що має назву оплата за тренування у школі східного танцю є неналежними та недопустимими доказами. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.06.2019 року розірвано шлюб між [PERSON] та відповідачем [PERSON] . Від шлюбу у сторін є донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 08.09.2008 року (а.с.10). Відповідно до договору про надання платних послуг від 10.09.2019 року [PERSON] , [INFO] відвідує східні танці «Layan» (а.с.14-15). Оплата за тренування у школі східного танцю «Layan» становить 500, 00 грн. у 2020,2021, 2022 роках ( а.с.16). Відповідно до довідки до акта огляду медико - соціальної експертної комісії № 365079 серії 12ААГ [PERSON] є інвалідом 3 групи та отримує пенсію в сумі 2520,00 грн. (а.с.46-47). У зв`язку з особливостями захворювання [PERSON] йому протипоказано помірне (значне) фізичне, динамічне і статичне навантаження, шкідливі умови праці, що підтверджено довідкою Департаменту охорони здоров`я Вінницької ОДА обласною МСЕК № 2 серії 12ААГ 365079. Відповідно до довідки № 17.31 - 31/10840 від 06.04.2020 Хмільницького міськрайоного відділу державної виконавчої служби [PERSON] сплачує аліменти [PERSON] на утримання дочки [PERSON] (а.с.57). На даний час відповідач [PERSON] не має змоги працювати, пенсія це єдиний дохід. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно частини 2 статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частинами 1-3 статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно із частиною 1 статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними у кожному конкретному випадку. У п.18 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що відповідно до ст. 185 СК України до участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Додаткові витрати на утримання дитини мають бути викликані особливими обставинами. У зв`язку із особливими обставинами (розвиток здібностей дитини, тяжка хвороба, каліцтво дитини, тощо) потрібні значні додаткові витрати, тому розмір додаткових витрат, що стягується, повинен визначатися залежно від дійсно понесених або передбачуваних витрат. Участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батьків незалежно від сплати ними аліментів. Чинним законодавством не передбачена можливість повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору. Відповідно до частини 2 статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Аналіз наведених норм закону вказує на те, що базові постійні потреби дитини покриваються за рахунок аліментів. Проте, в окремих випадках, за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку або хронічну хворобу, тощо. Наявність додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки медико-соціальної експертної комісії, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року в справі № 320/383/19 (провадження № 61-18284св19) та 09 вересня 2019 року в справі № 344/5315/18 (провадження № 61-6722св19). Оплата індивідуальних навчальних занять [PERSON] взагалі не підтверджена жодними доказами про сплату (квитанціями або іншими платіжними документами). Сам договір про надання платних послуг, як єдиний доказ, на який посилається позивачка, також не містить відомостей про відвідування [PERSON] кожного з цих занять та їх оплату позивачкою. Крім того, суд звертає увагу на те, що виховання дітей передбачає спільне забезпечення батьками їх інтересів та розвитку, одночасно батьки між собою повинні обумовлювати та узгоджувати не обов`язкові та відворотні витрати, а також обговорювати та погоджувати додаткові витрати, які не викликані особливими обставинами і можуть в майбутньому призвести до виникнення спору. (постанова Вінницького апеляційного суду у справі №127/5729/21 від 28.12.2021 року). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підстав викладеного,

Outcome: dismissed