Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, мотивуючи свої вимоги тим, що 06.11.2021 відповідач позичив у нього 6000 доларів США та 6000 євро, про що написав розписку. Гроші зобов`язувався повернути на першу вимогу. В березні 2023 року він звернувся до відповідача з вимогою повернути кошти. Спочатку [PERSON] обіцяв, однак терміни повернення все переносив, а потім взагалі став уникати його. Його неодноразові вимоги залишаються без відповіді. 25.03.2023 він направив відповідачу письмову вимогу та вимагав повернути позичені кошти до 10.04.2023, однак в зазначений час кошти не були повернуті. Вказані обставини змусили його звернутися до суду з даним позовом. Просить стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики від 06.11.2021 в розмірі 6000 доларів США та 6000 євро, а також судові витрати. В судове засідання позивач не з`явився, в матеріалах справи наявна заява від представника позивача, згідно якої він просить розглянути справу у відсутність позивача та його представника, позовні вимоги підтримує повністю та просить задовольнити, погоджується на ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, згідно п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України та через оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України, і не повідомив суд про причини своєї неявки, у встановлений судом строк відзив не подав. За таких обставин суд ухвалив розглянути справу заочно, за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі даних і доказів, відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою усіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засідання встановлено, що 06.11.2021 між сторонами було укладено договір позики в письмовій формі, відповідно до якого відповідач позичив у позивача грошові кошти в сумі 6000 доларів США та 6000 євро, які зобов`язався повернути по першій вимозі, що підтверджується розпискою (а.с.63). 27.03.2023 позивач направив відповідачу письмову вимогу та вимагав повернути позичені кошти до 10.04.2023, про що свідчить копія даної вимоги від 25.03.2023 (а.с.9) та копія фіскального чеку (а.с.10). При цьому суд зауважує, що дана вимога була направлена на адресу відповідача без зазначення повної адреси і не була отримана останнім, про що свідчить копія конверту (а.с.11), де міститься слід відмітки причина повернення, однак сама Ф.20 відсутня. На час розгляду справи в суді кошти за договором позики не повернуті. Оскільки відповідач не виконує взяті на себе згідно договору позики зобов`язання, позивач звернувся до суду для захисту своїх прав. Згідно ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.1, 2, ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналіз ч.2 ст.1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Відповідно до ч.1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 в справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Частиною 1 ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зроблено висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Аналізуючи наведені правові норми, суд приходить до висновку, що розписка сама по собі є підтвердженням передачі грошей та укладення договору позики. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. В свою чергу відповідач будь-яких заперечень та доказів на спростування позиції позивача до суду не надав. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що належним чином повідомлений відповідач не надав суду будь-яких заперечень та доказів на спростування позиції позивача, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в заявлених ним межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 5134,90 грн ((4598,10 + 536,80) ( а.с.1, 21) та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000 грн, оскільки їх розмір документально підтверджений, зокрема: копією договору на надання правової допомоги від 24.04.2023 (а.с.77), копією квітанції № б/н від 24.04.2023 (а.с.77), копією довідки від 05.07.2023, яка містить перелік вчинених адвокатом дій по справі (а.с.78), копією ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 24.04.2023 (а.с.17). Також судом враховано, що ухвалою суду від 28.04.2023 (а.с.29-40) по даній справі в порядку забезпечення позову накладено арешт на: - житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , право власності на який зареєстровано за [PERSON] 10.03.2020 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 2-443 від 10.03.2020; - земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,9502 га, кадастровий номер 0524385400:01:000:0241, яка розташована на території Суворовської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, яка зареєстрована за [PERSON] 23.11.2020 року, № запису про право 39380476. Відповідно до вимог ч.7 ст.158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про задоволення позову, тому заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою суду від 28.04.2023 продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved