Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому просив позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітніх дітей: сина - [PERSON] , [INFO] та доньки - [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 20 жовтня 2005 року позивач перебував у шлюбі з [PERSON] . В шлюбі у них народилось двоє дітей: син - [PERSON] , [INFO] та донька - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2021 року шлюб між позивачем та відповідачем -розірвано та визначити місце проживання малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] з батьком. Малолітня донька [PERSON] , [INFO] та неповнолітній син - [PERSON] , [INFO] проживають з батьком, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 13 лютого 2023 року №42/120-11/35а, довідкою Управління реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради вж 09 жовтня 2020 року №10988. Відповідачка в березні 2023 року виїхала за межі України і, як відомо, з того часу постійно проживає в м. Дрезден Федеративної Республіки Німеччини, що підтверджується витягом з паспорта для виїзду за кордон відповідачки. Відповідачка на протязі тривалого часу свідомо нехтує потребами своїх неповнолітніх дітей в частині надання підтримки та допомоги у формуванні особистості та належного розвитку дітей, а також порушує їх права на належне материнське виховання, не виконує своїх обов`язків: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на їх розвиток, не спілкується з ними в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не створює умов для отримання ними освіти. Виходячи з вищевикладеного позивач просить ухвалити рішення, яким позбавити батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітніх дітей: сина - [PERSON] , [INFO] та доньки - [PERSON] , [INFO] . В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з`явилися, але надали клопотання про розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні позову наполягають. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, відзив не подала, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі. За таких обставин, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, в порядку статей 280, 281 ЦПК України. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Дослідивши матеріалами справи, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з таких підстав. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. У них народились: син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 20 серпня 2019 року виконавчим комітетом Черніївської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, актовий запис №15 та донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 14 грудня 2012 року Черніївською сільською радою Тисменицького району Івано-Франківської області, актовий запис № 55 (а.с.9-10). Відповідно до рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] (а.с.13-16). Згідно рішення № 2 від 24 січня 2023 року начальником 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби «Шегині» (тип А) старшим лейтенантом [PERSON] позивачу відмовлено у перетинанні державного кордону (а.с.7). Згідно довідки виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №42/120-11/35В від 13 лютого 2023 року у житловому приміщенні/будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстровані та проживають: [PERSON] , [INFO] , син - [PERSON] , [INFO] та донька - [PERSON] , [INFO] (а.с.11). Згідно довідки Управління реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради від 09 жовтня 2020 року № 10988 про реєстрацію місця проживання особи - [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.12). Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, свої Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно з пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Поняття «ухилення від виконання обов`язку» нетотожне поняттю «невиконання обов`язку». Мати, батько вважатимуться такими, що ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків, якщо вони за станом свого психічного здоров`я усвідомлюють значення своїх дій та можуть керувати ними, а також якщо вони мають юридичну і фактичну можливість до вчинення відповідних дій, які становлять зміст батьківського обов`язку. Ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), є «оціночним» і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»). Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України). Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). У постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Так, ході судового розгляду було встановлено, що [PERSON] в порушення вимог ст. 150 СК України свідомо не виконує свої батьківські обов`язки щодо виховання та розвитку дітей, свідомо нехтує цими обов`язками, не піклується про фізичний і духовний розвиток синів, не цікавиться їх навчанням, підготовкою до самостійного життя, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дітей. На даний час [PERSON] перебуває за кордоном і дітьми взагалі не цікавиться та не спілкується з ними. Такі її дії, на думку суду, є умисними і свідчать про те, що змінити поведінку матері у кращу сторону неможливо, а тому її слід позбавити батьківських прав відносно неповнолітніх дітей, що відповідатиме якнайкращим інтересам дітей. Аналізуючи висновок органу опіки та піклування від 21 липня 2023 року про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав, суд звертає увагу, що він не містить мотивованих висновків, містить протиріччя і сам по собі не є підставою позбавлення батьківських прав. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Так, у даному висновку з одного боку зазначено, що [PERSON] тривалий час проживає окремо від дітей; місце проживання малолітньої [PERSON] визначено разом з батьком; мати жодного разу не цікавилася як процесом навчання дочки у школі, так і навчанням сина в коледжі; син [PERSON] - [PERSON] повідомив органу опіки і піклування, що не заперечує проти позбавлення батьківських прав його матері; так само і [PERSON] звернулася до Служби в справах дітей із заявою в якій вказала, що не заперечує проти позбавлення її батьківських прав. З іншого боку, констатовано, що [PERSON] до відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов`язків [PERSON] не притягалася, тому Служба в справах дітей не вбачає підстав для позбавлення її батьківських прав [PERSON] . Таким чином, надаючи оцінку вказаному висновку органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, суд не бере його до уваги з тих підстав, що вказаний висновок є недостатньо обґрунтованим та містить суперечливі данні. Окрім того, надаючи оцінку висновку органу опіки та піклування, слід врахувати практику ЄСПЛ, згідно якої оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення у справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України"). На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків (Постанова Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, провадження № 61-12023св18, Постанова Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц, провадження № 61-4022 св 19). Судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Крім того, суд бере до уваги, що Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). П. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачає, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема : не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Виключний характер позбавлення батьківських прав пояснюється тим, що воно може бути здійснено тільки судом. З цієї ж причини встановлений вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав, який охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини. Суд враховує, що наявність вини належить до обов`язкових умов позбавлення батьківських прав. Проаналізувавши викладені обставини, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що фактично відповідач не цікавиться життям своїх дітей, хоч мала таку можливість, всі питання щодо їх виховання вирішуються батьком. Виходячи з вище викладеного, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими, що підтверджені належними доказами, та такими, що підлягають задоволенню. При цьому застосовуючи такий крайній захід, як позбавлення батьківських прав, суд також звертає увагу [PERSON] , що у разі зміни обставин, що стали підставою для позбавлення її батьківських прав, вона має право бути поновленою у батьківських правах відносно своїх дітей, відповідно до положень ст. 169 СК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved