Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась з вказаним позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: виконавчий комітет Юрківецької сільської ради Чернівецького району, Чернівецької області як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позову посилалися на те, що позивачка, [PERSON] , [INFO] перебувала в період з 21.01.2014 року по 06.09.2016 р. в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [INFO] . Під час спільного проживання у них народилася одна дитина: син - [PERSON] , [INFO] . В період спільного проживання відповідач постійно пред?являв необгрунтовані претензії до позивачки, неодноразово перебуваючи в стані наркотичного сп`яніння дозволяв собі фізичне насилля по відношенню до неї, також залякував та погрожував. Під час проживання виносив з дому кошти та золоті прикраси позивачки. Ця негативна поведінка створила нестерпну і лякаючу атмосферу у сім?ї, тому в грудні 2014 року позивачка прийняла рішення про припинення їхніх шлюбних відносин з відповідачем. Після того, як дитині виповнився один рік, [PERSON] подала позов про розірвання шлюбу та 06.09.2016 року шлюб було розірвано. Після припинення фактичних шлюбних відносин, тобто з грудня 2014 року позивачка та підповідач проживають окремо, будь-яких відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть. 3 моменту розпаду сім`ї, дитина проживає з позивачкою та перебуває виключно на її утриманні. Оскільки, [PERSON] участі в утриманні сина не приймав, кошти на дитину не надавав, фактично не цікавився його життям, то позивачка змушена була звертатися до суду із позовною заявою про стягнення аліментів із відповідача у примусовому порядку. Так, Кіцманським районним судом Чернівецької області 16.10.2015 року було прийнято рішення, яким вирішено стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини - [PERSON] в розмірі по ? частині всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для відповідного віку дитини, щомісячно до його повноліття. Крім того пояснює, що станом на 17.01.2023 року заборгованість відповідача по сплаті аліментів на утримання дитини - [PERSON] становила 163 624,89 грн. 3 моменту присудження аліментів до моменту звернення до суду відповідач сплатив в 2016 році - 8814,49 грн, ще один платіж в 2019 році - 7275,41 грн.і з того часу борг тільки збільшився. Відповідач аліментів не сплачував, дитину не бачив з часу розлучення. [PERSON] жодним чином не приймав участі в утриманні дитини, не піклувався про стан його здоров?я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не проявляв заінтересованості в його подальшій долі, не забезпечував необхідним харчуванням, медичним доглядом та лікуванням, не підтримував жодного зв?язку із сином, не спілкувався з ним взагалі, тобто не дбав про його нормальне самоусвідомлення, не сприяв засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надав доступу до культурних та інших духовних цінностей. Крім цього син виявив бажання мати прізвище свого справжнього батька, який його виховав. Враховуючи вищевикладене просить суд постановити рішення про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 06.03.2023 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду. 24.04.2023 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: виконавчий комітет Юрковецької сільської ради як орган опіки та піклування про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини. В обґрунтування зустрічного позову зазначив, що, на жаль, сімейне життя між ним та позивачкою не склалося. На всі зауваження відповідача та його батьків щодо поведінки позивачка відповідала, що дитина, коли виросте сама в усьому розбереться та все вирішить, вона мати і тому краще знає, що дитині потрібно. Позивач за зустрічним позовом зазначає, що в січні 2015 року позивачка забрала дитину і поїхала до свосі бабусі у с. Панка припинила спілкування з [PERSON] , заявивши при цьому, що всі питання буде вирішувати через суд. Перебувачи у шлюбі, відповідачка [PERSON] (в шлюбі [PERSON] ) звернулася до Кінманського районного суду про стягнення з нього аліментів на утримання сина- [PERSON] , [INFO] . Позов було задоволено частково. Незважаючи на таке рішення суду він ще півтора року намагався налагодити з позивачкою відносини заради сина, вважав її поведінку наслідком стресу після народження дитини, але, на жаль, йому це не вдалося. І на вимогу позивачки шлюб між нами було розірвано 06 вересня 2016 року рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області. Вказує, що своїми неправомірними діями позивачка чинила та чинить [PERSON] перешкоди у спілкуванні з сином, самочинно без згоди та повідомлення його, як батька, весь час змінювала фактичне місце проживання; винні дії позивачки позбавляють його можливості бачити сина, контролювати належним чином умови проживання дитини, спілкуватись з ним, брати участь у його вихованні та допомагати. У зв?язку з чим [PERSON] звернувся до суду з даним зустрічним позовом. Крім цього зазначає, що позивачка категорично не бажає спілкуватися ні з відповідачем, ні з його батьками, не відповідає на телефонні дзвінки. Відповідач, розуміючи, що сварки з позивачкою можуть негативно впливати на дитину, що може зашкодити розвитку, тому намагався побачити сина хоча б на прогулянках в садку. Його мати та він приходили в садочок і, там, з дозволу директорки садочка [PERSON] , спілкувалися або наглядали за дитиною, фотографували. Пояснює, що він намагався домовитись з позивачкою, але вона знов відмовлялась від будь-яких зустрічей як зі ним, так і з його батьками, не відповідала на дзвінки, позбавляючи можливості бачити сина. Він весь час намагався допомагати дружині та сину, перераховував на картку позивачки кошти, купляв дитині речі: одежу, іграшки, які на його думку, були дитині необхідні, але щоб уникнути образ та агресії з боку позивачки та не травмувати дитину, просив свого батька [PERSON] , відвозити їх позивачці для дитини, але позивачка повертала їх йому назад поштою, чи взагалі відмовлялася брати, не бажала отримувати речі, казала, що потрібні тільки гроші, все решта вона купить. Незважаючи на те, що на даний час [PERSON] створив сім?ю з іншою жінкою, це не вплинуло на його бажання спілкуватися із сином, піклуватися про нього, підтримувати з ним родинний зв?язок, інших дітей у нього не має. Теперішня дружина відповідача - [PERSON] , його в цьому підтримує, навіть, особисто перераховувала кошти, як аліменти на картковий рахунок позивачки. На жаль, через складну ситуацію в країні, через епідемію COVID19, він допустив заборгованість зі сплати аліментів. На даний час він сплачує заборгованість. Зазначає, що підставою його звернення до суду із зустрічним позовом є порушення [PERSON] його права батька, на участь у вихованні сина [PERSON] , оскільки позивач чинить перешкоди у такому спілкуванні. Просить суд зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди зустрічам та спілкуванню між [PERSON] та його малолітнім сином- [PERSON] . Ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 24.04.2023 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: виконавчий комітет Юрковецької сільської ради як орган опіки та піклування про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини прийнято до сумісного розгляду з позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору виконавчий комітет Юрковецької сільської ради як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав, об`єднавши їх в одне провадження. 10.05.2023 р. до Садгірського районного суду м. Чернівці від [PERSON] надійшла уточнена зустрічна позовна заява, в якій останній просить суд: заборонити [PERSON] чинити перешкоди зустрічам та спілкуванням між [PERSON] та його малолітнім сином - [PERSON] ; Призначити наступний спосіб участі у вихованні дитини: - вільне спілкування по телефону між [PERSON] та його малолітнім сином - [PERSON] ; -дозволити батьку відвідувати сина під час спортивних тренувань; -спільні зустрічі та відпочинок батька та сина без присутності матері; -встановити такий графік спілкування батька та сина д без присутності матері: -протягом других та четвертих за чергою двох вихідних днів місяця. З п?ятниці 19.00 год. до неділі 18:00 щомісячно, за місцем проживання батька; -день народження одного з батьків, що проживає окремо. Кожного року з 18:00 до 21:00 (якщо вказана дата припадає на будній день) та з 10:00 до 21:00 (у вихідний чи святковий день); -половина літніх канікул з можливістю виїзду для відпочинку на території України; -зимові канікули (у непарні роки) з можливістю виїзду для відпочинку на території України. -протягом 1 тижня у період весняних шкільних канікул (з суботи по п?ятницю включно) щорічно; -у будь-який інший день (період) року за бажанням дитини та за домовленістю з іншим з батьків. Ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 29.05.2023 року за заявою адвоката Кравчука Д.В., що діє в інтересах позивачки [PERSON] здійснено перехід із спрощеного провадження до загального та призначено підготовче судове засідання на 05.06.2023 р. Ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 05.06.2023 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. Позивач та її представник в судовому засіданні просили позов задовольнити, та відмовити у задоволенні зустрічного позову, надали суду покази аналогічні первісному позову. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник просили суд відмовити у позовних вимогах [PERSON] та задовольнити уточнений зустрічний позов [PERSON] . Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Юкровецької сільської ради в судове засідання не з`явилась, надавши суду заяву з проханням розглянути справу без її участі, підтримуючи наданий висновок органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав відповідача. В судовому засіданні допитана в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що під час вагітності [PERSON] постійно ображав її, простягав руки, крав спільні кошти та вживав наркотичні засоби, вона знаходилась в постійному стресі, через те, що він її вагітну вдарив у живіт, лікарі вимушено зробили кесарев розтин. На пологи вона зібрала кошти сама. Після народження дитити відповідач [PERSON] не змінився та продовжував своє ганебне ставлення до неї. Неодноразово приміняв фізичне насильство, не допомагав фінансово та постійно ображав. Пояснює, що не хотіла, щоб її дитина все це бачила та пішла від нього. Відповідач жодного разу не приїзджав. Співмешканка [PERSON] розносила плітки, що останній сплачує на дитину по 2000 гривень в місяць, як аліменти, що не відповідало дійсності, тому вона подала позов про стягнення аліментів, які відповідач не сплачував, через що утворилась величезна заборгованість. Пізніше позивачка подала позов про розлучення, та через місяць після розлучення відповідач одружився. Пояснює, що ніколи не перешкоджала бачитись відповідачу з сином, проте [PERSON] життям, здоров`ям, вихованням, навчанням дитини не цікавився, фінансово не допомагав. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є матір`ю [PERSON] , та ходила до внука в садочок. Відправляла речі позивачці, проте, остання відмовлялась. Пояснює, що її син [PERSON] не бив та не ображав [PERSON] , принаймні вона цього не бачила. Дійсно, у позивачки були важкі пологи, але це не було викликано сварками із її сином. Розуміє, що син втратив багато часу не спілкувавшись з дитиною, але зараз він дуже хоче бути справжнім батьком своєму синові. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою позивачки [PERSON] і ніколи не бачила біологічного батька ( [PERSON] ) дитини [PERSON] . Хлопчик рахує рідним батьком чоловіка позивачки [PERSON] , вони гуляють, постійно бачить їх разом на вулиці, проводять багато часу вдвох. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є сусідом позивачки і ніколи не бачив [PERSON] . Хлопчик рахує рідним батьком чоловіка позивачки [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є матір`ю позивачки. Вказує, що після того, як донька пішла від [PERSON] вона жила у бабусі. Відповідач весь цей час не приходив та не цікавився дитиною. Навіть, після пологів відповідач прийшов до пологового будинку, забравши у доньки кошти та пішов святкувати, після чого вони його не бачили. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є чоловіком позивачки [PERSON] . До дитини - [PERSON] відноситься як до рідного сина, любить його та піклується про нього. Бажаю в майбутньому всиновити дитину. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є директором школи, у якій навчається [PERSON] . Пояснила також, що рідний батько хлопчика [PERSON] ніколи не приходив до школи та не цікавився життям та навчанням дитини. В школу дитину приводить та забирає чоловік позивачки [PERSON] , якого дитина називає батьком. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є вітчимом позивачки. Пояснює також, що [PERSON] після народження дитини проживала з відповідачем у бабусі, подзвонила до них та розповіла, що відповідач погрожує їй та дитині, що заріже їх. Після чого, вони забрали до себе позивачку разом з дитиною, тому що хвилювались за їх життя та здоров`я. Підтвержує, що відповідач дійсно не приходив та не цікавився дитиною. Вислухавши учасників судового розгляду, свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] , [INFO] є сином [PERSON] та [PERSON] ( [PERSON] ). Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 16.10.2015 року стягнуто аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] . Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 06.09.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Як вбачається з розрахунку заборгованості, що наданий Третім ВДВС у м. Чернівці, станом на 17.01.2023 р., заборгованість зі сплати аліментів на користь [PERSON] становить 163 624, 89 грн. Так, відповідно до висновок про стан здоров`я, фізичний та розумовий розвиток дитини [PERSON] , [INFO] та відповідно до виписки з медичної карти [PERSON] [INFO] , дитині встановлено діагноз: аномальні хорди лівого шлуночка, в анамнезі дефект міжшлуночкової перегородки. Мати виконує всі рекомендації лікарів вчасно, на огляд дитина приходила з матір`ю та вітчимом. Батько не відвідував лікаря з дитиною і не цікавився станом її здоров`я. Як вбачається із характеристики на [PERSON] , виданої класним керівником та директором школи, рідні приділяють дитині належну увагу. Мати та відчим [PERSON] , систематично спілкуються із вчителями та цікавляться успіхами дитини у школі, а також завжди готові співпрацювати із школою в усіх питаннях. Крім того, відповідно до характеристики на [PERSON] , виданої практичним психологом [PERSON] та директором школи [PERSON] , дитина на малюнках зображує маму, тата-[PERSON], сестричку [PERSON] та себе самого, що є ознакою емоційного добробуту сім`ї. За результатами методики «Два будиночки» дитина симпатизує мамі, татові - [PERSON] та сестричці [PERSON] та відмежовує від себе дідуся [PERSON] та бабусю [PERSON] . Під час психодіагностичних досліджень [PERSON] на предмет його ставлення до батька [PERSON] - негативне. [PERSON] його ніде не згадує, не промальовує. На запитання: «Чи хотів би ти його бачити та поспілкуватися?», у дитини виникає захисна реакція, він опускає голову вниз і відповідає: «Ні, у мене є тато [PERSON] ». Батько [PERSON] у очах дитини є авторитетом. Актом обстеження метеріально-побутових умов проживання в житловому будинку, де проживає [PERSON] від 01.05.2023 р. встановлено, що [PERSON] , [INFO] проживає не зареєстрований, має власну кімнату, де облаштоване місце для виконання домашніх завдань. Як вбачається із характеристики на [PERSON] , виданою виконкомом Юрківецької сільської ради, остання по характеру спокійна, врівноважена, толерантна, із сусідами у хороших стосунках. У сім`ї панує атмосфера взаєморозуміння та поваги. Зауважень не було. Відповідно до відповіді на запит від 12.01.2023 р. № 48 ЗБЛ [PERSON] під спостереженням у лікаря психіатра та нарколога не перебуває. Так, згідно довідки ЧРУП ВП № 3 від 13.01.2023 р. № 425123/47/01-2023 [PERSON] в розшуку не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягувалась, судимості відсутні. Висновком №1 виконавчого комітету Юрківецької сільської ради від 09.02.2023 року вирішено за доцільне прийняти в судовому порядку рішення про позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно сина [PERSON] , [INFO] . У статті 19 СК України встановлено, що під час розгляду спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Так, рішенням №03/18 виконавчий комітет Юрківецькиї сільської ради Чернівецького району, Чернівецької області від 10 лютого 2023 р. вирішено затвердити висновок органу опіки та піклування «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] ». Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (пункти 1 і 3 статті 9 Конвенції про права дитини). Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно з частинами другою, третьою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Підстави з яких мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав визначені ст. 164 Сімейного кодексу України, в тому числі у зв`язку з ухиленням від виконання ними своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. ст. 164, 165, 166 Сімейного кодексу України, постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (зі змінами), вбачається, що позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи; позбавлення батьківських прав є крайнім заходом. Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей). Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 151 цього Кодексу, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Як роз`яснив Верховний Суд України в п. 15 постанови Пленуму від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Звертаючись до суду з позовом, матір дитини [PERSON] посилалися на те, що батько ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини, не цікавиться його життям, не виявляє бажання побачити. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Дослідивши подані сторонами докази в їх сукупності, та встановивши всі обставини справи, суд приходить до висновку, що відповідач, який починаючи з грудня 2014 року проживав окремо від дитини, не виконував своїх батьківських обов`язків з її виховання протягом довгого періоду, не спілкувався із дитиною, тобто фактично самоусунувся від його виховання, не піклувався про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не виявляв інтересу до його внутрішнього світу, що свідчить про наявність обґрунтованих підстав для задоволення позову. Суд вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача відповідає якнайкращим інтересам дитини. Доводи відповідача про те, що він не спілкувався з дитиною у зв`язку з тим, що мати дитини чинила йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, суд вважає безпідставними, оскільки належних доказів, які б свідчили про те, що йому чинилися такі перешкоди, суду не надані. Суд критично відноситься до посилання відповідача на те, що він намагався піклуватися про дитину, перераховував йому кошти. Свідками та доказами по справі дані доводи були спростовані. Таким чином, суд вважає встановленим, що відповідач мав можливість відвідувати дитину за її місцем проживання, навчання, допомагати утримувати дитину проте самоусунувся від своїх обов`язків. В той же час, [PERSON] не звертався до суду із вимогами про усунення перешкод у побаченнях з дитиною. Якщо відповідач вважав, що поведінка матері дитини впливає на його права щодо виховання дитини, він не був позбавлений можливості звернутися до органів опіки та піклування або суду про визначення іншого способу участі у вихованні дитини з метою реалізації своїх прав. Суд вважає, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, оскільки обставин, які б перешкоджали йому реалізувати свої права, не встановлено. Крім того, необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування і побачень з дитиною, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Стосовно зустрічного позову, суд приходить до наступного висновку: Рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини закріплена ст. 141 СК України. Тому, той з батьків, з ким вона проживає, не має права перешкоджати другому з батьків здійснювати свої батьківські права, якщо його спілкування з дитиною не завдає шкоди її фізичному та психічному здоров`ю, моральному розвитку. Статті 158, 159 СК України визначають порядок вирішення спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї. Зокрема, спір щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, попередньо розглядає орган опіки і піклування. Підставою для подання позову про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною є: чинення перешкод тим з батьків, з ким проживає дитина, спілкуванню та вихованню дитини другим з батьків, який проживає окремо від неї; недодержання вимог рішення органу опіки та піклування. Згідно зі статтею 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Як встановлено судом, позивач за зустрічним позовом не звертався із заявою до органу опіки та піклування про визначення способу участі у вихованні його сина [PERSON] . Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. В той же час, судом не встановлено, та позивачем за зустрічним позовом не надано доказів того, що [PERSON] чинила [PERSON] перешкоди у спілуваннї та зустрічах з [PERSON] , натомість встановлено негативний вплив батька динити на психоемоційний стан матері та самої дитини у яскравому вираженні негативної та загрозливої поведінки [PERSON] , що могло спричинити негативні наслідки для життя та здоров`я нмалолітнього [PERSON] . Долучення до справи [PERSON] в якості доказів розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 29.06.2023 р., з якого вбачається зменшення забогованості по сплаті аліментів та квитанцій про здійснення оплати по аліментам, не спростовує неналежне виконання своїх батьківських обов`язків відповідачем, про які останній згадав тільки після пред`явлення позову до суду про позбавлення щодо нього батьківських прав. Крім того, суд критично відноситься до доводів відповідача щодо неможливості сплати аліментів на утримання його сина [PERSON] та утворення при цього значної заборгованості, у зв`язку із тяжким матеріальним становищем, так як утримання власної дитини не є вибірним правом батьків, коли у них є можливість на відповідні дії щодо утримання дитини, а є їх прямим обов`язком, за невиконання яких наступає відповідальність згідно чинного законодавства. Зміна обставин чи правовідносин, що мають істотне значення при визначенні способу участі одного з батьків у вихованні дитини, в тому числі з врахуванням віку дитини, її прихильності до кожного з батьків, не позбавляє права батьків у майбутньому звернутись до суду з позовом про встановлення іншого способу участі одного з батьків у вихованні дитини. Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (частина восьма статті 7 СК України, стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства). Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтями 12-15 Конвенції про права дитини визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою). На рівні внутрішнього законодавства України це право дитини конкретизовано, зокрема у статті 171 СК України, яка регулює врахування думки дитини при вирішенні питань, які стосуються її життя. Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини. У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. В ході розгляду справи позивачем за зустрічним позовом не надано доказів та підтвердження створення [PERSON] перешкод [PERSON] у спілкуванні з дитиною та її вихованні, а сам [PERSON] тривалий час не спілкувався з дитиною, не приймав участі у його вихованні та не намагався вирішити вищеописаний спір за допомогою використання свого права звернення з відповідними заявами та клопотаннями до відповідних органів, до компетенції яких входить вирішення спорів такого характеру. Отже, відсутні підстави для задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у вихованні сина. Слід зазначити, що запропонований позивачем порядок участі у вихованні та спілкуванні із сином [PERSON] суперечитиме інтересам дитини, якому станом на час розгляду справи виповнилось 8 років, та який у категоричній формі під час розмови з психологом виразив своє небажання спілкуватися з батьком, бачитися з ним. Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і гарантує, що інтереси дітей захищені. Належна увага повинна приділятись поглядам та думці дитини у відповідності з її віком і зрілістю. При цьому слід враховувати, що думка малолітньої дитини є достатньо вразливою для нав`язування певних ідей та думок близькими родичами, з якими вона постійно проживає. Тому, думка малолітньої дитини є важливою, але не може бути абсолютною для суду. Верховний Суд у Постанові від 24 травня 2022 року у справі № 334/11217/13-ц зазначив, що зайняття одним з батьків, який проживає окремо від дитини, пасивної позиції в участі у вихованні дитини у подальшому може призвести до настання для нього негативних наслідків у виді втрати зв`язків між батьком та дитиною, віддалення дитини від батька, і налагодження цих зв`язків може бути значно ускладнено. Відповідачем [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами, що запропонований ним у зустрічному позові порядок його участі у вихованні та спілкуванні із сином відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, ураховуючи небажання самої дитини спілкуватися та бачитися з батьком, а тому у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: виконавчий комітет Юрковецької сільської ради як орган опіки та піклування про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини слід відмовити. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 164, 165 Сімейного кодексу України, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 3, 6, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», 3, 4, 10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 133, 137, 141, 222, 224, 258-259, 263-268, 273, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved