Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-06 00:00:00

21.01.2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 2150 Євро та судові витрати. В обгрунтування позову посилався на те, що [PERSON] перебувала на посаді завідувача сектору касових операцій ТВБВ №10014/079 філії Миколаївське обласне управління АТ «Ощадбанк», 23.01.2018 року з нею було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність та ознайомлено з посадовою інструкцією завідувача сектору касових операцій. Також 22.01.2018 року [PERSON] , успішно здала залік шляхом проведення тестування на предмет знання нормативно-правових документів Національного Банку України та внутрішніх нормативних документів АТ «Ощадбанк» щодо проведення розрахунково-касових операцій , зокрема Інструкції з організації касової роботи та здійснення касових операцій в установах АТ «Ощадбанк», затвердженою Постановою правління АТ «Ощадбанк» № 663 від 13.12.2013 року, Правил визначення платіжних ознак та обміну банкнот, розмінних та обігових монет національної валюти України, затверджених постановою правління НБУ № 422 від 23.10.2013 року, Інструкції про порядок організації здійснення валютно-обмінних операцій на території України, затверджених постановою Правління НБУ № 174 від 01.06.2011 року. 23.01.2018 року [PERSON] було здійснено валютно-обмінну операцію з купівлі іноземної валюти в сумі 2150 Євро, з яких 1200 євро того ж дня службою банківської інкасації було відправлено до сектору перерахунку та зберігання валютних цінностей № 1 відділу грошового обігу та касових операцій філії Миколаївське обласне управління АТ «Ощадбанк» як надлишки, а 950 євро залишено у касі ТВБВ № 10014/079 для забезпечення роботи відділення. 23.01.2018 року старшим контролером-касиром цього сектору під час перерахунку готівки, поміщеної до інкасаторської сумки, отриманої від ТВБВ № 10014/079, було виявлено 24 сумнівних щодо справжності банкнот інощемної валюти в сумі 1200 євро, про що складено акт про розбіжності, довідку про вилучення та акт у двох примірниках для своєчасного реагування на непередбачувану ситуацію. [PERSON] було надано вказівку вивезти решту 950 євро до сектору № 1 філії МОУ АТ «Ощадбанк»,які були доставлені 24.01.2018 року , та серед яких 19 купюр також викликали сумніви щодо платіжності. За вказаними фактами 25.01.2018 року [PERSON] на ім`я начальника філії МОУ АТ «Ощадбанк» надані письмові пояснення , в яких остання зазнгачила, щзо дійсно 23.01.2018 року здійснила валютно-обмінну операцію , прийнято від клієнта 2150 Євро, перевірено купюри та спекторі.Під світлом спектору купюри сумніву в неї не викликали, з огляду на що вона і здійснила обмінну операцію. Актами Департаменту грошового обігу НБУ України про дослідження сумнівності банкнот за № 127 та № 128 від 07.02.2018 року встановлено, що 24 та 19 банкнот по 50 євро кожна на загальну суму 2150 євро, вилучені страшим контролером-касиром сектору перерахунку та зберігання валютних цінностей № 1 відділу грошового обігу та касових операцій філії Миколаївське обласне управління АТ «Ощадбанк» у ТВБВ № 10014/079 філії Миколаївське обласне управління АТ «Ощадбанк» - є підробленими. За інформацією, отриманою під час перегляжду відеозапису з камер відеоспостереженя за 23.01.2018 року [PERSON] при прийнятті іноземної валюти не перевірила ознаки платіжності та справжності банкнот іноземної влаюьи зх використання обладнання для роботи з готівкою, що забезпечує контроль інфрачервоного, магнітного захисту банкнот , а також не здійснила візуальний контроль проти світла у відбитому світлі та із збільшенням не менше ніж у 10 разів. Проведеною службовою перевіркою за цим фактом, зокрема перевіркою записів відеоспостереження встановлено, що [PERSON] провела перевірку отриманих банкнот лише в ультрафіолетових променях. Таким чином, [PERSON] , здійснюючи вказану валютно-обмінну операцію, не дотрималася положень пунктів 1.3 розділу 1 Глави ІІІ ,п.2.5 розділу 2 Глави ІІ , п. 5.3 розділу 5 Глави ІІ, п.6.8 розділу 6 Глави ІІ Інструкції з організації касової роботи та здійснення касових операцій в установах АТ «Ощадбанк», затвердженою Постановою правління АТ «Ощадбанк» № 663 від 13.12.2013 року; а також пунктів п.3.15.5 розділу 3,п. 7.4 розділу 7 Положення 7 про здійснення операцій з готівковою іноземною валютою установами АТ «Ощадбанк» - затв. Постановою правління АТ «Ощадбанк»№ 127 від 14.10.2004 року. Отже, [PERSON] , неналежно виконані свої посадові обов`язки при здійсненні валютно-обмінної операції 23.01.2018 року, що призвело до спричинення Банку матеріальної шкоди у розмірі 2150 євро, вимогу про відшкодування цієї шкоди у добровільному порядку відповідачка залишила без задоволення. Посилаючись на підстави відшкодування матеріальної шкоди , заподіяної підприємству працівником, визначені положеннями ст. 130-134 КЗпП України, просили про задоволення позову. Відзиву на позов від відповідача не надходило. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.01.2019 року визначено головуючого по справі суддю Чулуп О.С. Ухвалою від 08.02.2019 року відкрито загальне позовне провадження по справі. Розпорядженням керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва від 10.02.2021 р. призначено повторний автоматизований розподіл справи на підставі Рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя України від 25.11.2020 р. №3242/3дп/15-20. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.02.2021 року визначено головуючого по справі суддю Гуденко О.А. 15.02.2021 року матеріали справи передані на розгляд судді Гуденко О.А. Ухвалою судді Гуденко О.А, від 17.02.2021 року прийнято до провадження вказану справу та призначено підготовче судове засідання у справі . Ухвалою суду від 18.01.2022 року закрито підготовче провадження у справі за позовною заявою Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди . Судове засідання неодноразово відкладалося через неможливість провести відеконференцію за клопотанням представника позиваач, а також за клопотаннями представника відповідача. В судовому засіданні представник позивача адвокат Опейда О.В. вимоги позову підтримав з викладених у позові підстав. Суду пояснив, що відповідачка, пербуваючи на своєму робочому місці та виконуючи обов`язки касира, прийняла від невідомої особи купюри Євро номіналом 50 Євро у кількості 33 шт, які виявилися підробленими. Такими діями [PERSON] ,, зя кою укладено договрі про повну матеріальну відповідачльність працівника, завдала шкоди Банку, оскільки не дотрималася вимог посадової інструкції щодо належної перевірки іноземної валюти. Вона проявила службову недбалість, оскільки в даному випадку достатньо було лише підняти руки догори та продивитися купюри навпроти світла, і таким чином можна було виявити, що захисна стрічка купюри виконана офсетним друком, а не розташована всередені купюри. В судовому засіданні, відповідачка позов не визнала та суду пояснила, що дійсно в той день приймала від молодого чоловіка 2150 Євро на обмін. Хоча на той час вона і займала посаду завідувача відділенням, проте замість 4 касирів у відділенні працювало лише один касир та вона, тому вона вимушена було також працювати безпосередньо касиром у віконечку каси. При цьому вона вчинила всі доступні їй дії щодо перевірки іноземної валюти - оглянула ці купюри та кожну передивилася в спеціальному апараті - всі купюри світилися в ультрафіолеті та мали водяні знаки та інші захисні ознаки-«смужки та волоски». Інфрачервоного чи магнітного апарату в них у відділенні ніколи не було, тобто іншими більш сучасними засобами перевірки іноземної валюти їх керівництво не забезпечило. Коли вона перевірила кожну купюру, то видала чоловікові гривневий еквівалент, а ввечері передала інкасатору 24 купюри, решту залишивши у відділенні для роботи на наступний період. В той день потім їй подзвонили з головного відділення та повідомили, що ті купюри Євро є сумнівними та попросили повернути і ті, що вона залишила для роботи. Вже потім їй повідомили, що всі купюри виявилися фальшивими. Звісно, якщо бу неї тоді виникли сумніви у справжності цієї валюти, вона не приймала б її на обмін, проте на той час ворна здійснила всі доступні їй дії для перевірки валюти, отже не вбачає своєї вини, недбалості чи халатності у тому , що сталося. Представник відповідача адвокат Титаренко Ю.О. в судовому засіданні заперечував проти задволення позову за його необгрунтованості та недоведеності. Зазначив, що відповідачка, як завідувач сектору взагалі не мала виконувати обов`язки касира, адже це не входило до її посадових обов`язків, отже вона взагалі не порушувала жодних вимог своєї посадової інструкції. Також позивачем не доведена вина працівника у спричиненні шкоди. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, прийшов до наступних висновків. Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, втановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються. Це правило діє, якщо законом не передбачено перерозподіл обов`язків доказування. При вирішенні трудових спорів про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками, тягар доведення підстав для відшкодування такої шкоди покладається повною мірою на позивача (власника, роботодавця). Отже, саме позивач (власник, роботодавець) повинен довести підстави матеріальної відповідальності працівника за завдану шкоду, зокрема, наявність вини та винних дій працівника, розмір завданої шкоди. Водночас позивач (власник, роботодавець) несе ризики настання негативних наслідків, пов`язаних із недоведеністю цих підстав. Близькі за змістом правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 30 січня 2018 року (справа №739/1930/15-ц) і від 22 січня 2020 року (справа №287/354/14-ц). Наказом №46-філії Миколаївського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України2 від 22.01.2018 року [PERSON] прийнято на посаду завідувача сектору касових операцій ТВБВ № 10014/079 філії на умовах строкового трудового договору з 23.01.2018 року з укладанням договору про повну матеріальну відповідальність . Також, 23 січня 2018 року з завідувачем сектору касових операцій ТВБВ № 10014/079 філії [PERSON] був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Відповідно до п. 1 договору відповідач прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення зберігання майна та інших цінностей, переданих їй на зберігання, оброблення , в зв`язку з чим обов`язується суворо дотримуватися встановлених правил здійснення операцій із цінностями та їх зберігання тощо. За договором адміністрація зобов`язується створювати працівнику умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження довірених йому матеріальних цінностей. За п.4 Договору, працівник не несе матеріальної відповідальнсоті, якщо шкода заподіяна не з його вини. Крім того, 23 січня 2018 [PERSON] була ознайомлена з посадовою інструкцією. До обов`язків завідувача сектору, серед іншого, входить забезпечення своєчасного та якісного проведення визначених Положенням про ТВБВ касових оперцій, забезпечує схоронність готівкових коштів і цінностей та належний контроль за їх обігом, п.2.18 - забезпечує здійснення операцій з іноземною валютою (купівля, продаж, обмін, прийняття на інкасо) тощо. Відповідно до п. 4.1.7, 4.1.9 Посадової інструкції, завідувач сектору несе встановлену відповідальність за невиконання умов щодо збереження грошових цінностей, неналежну організацію касової роботи, дотримання правил здійснення касових операцій, належне зберігання готівки та цінностей. Згідно Актів дослідження сумнівних банкнот № 127 від 07 лютого 2018 року та № 128 від 2018 року Департаменту грошового обігу НБУ у кількості 24 та 19 (відповідно) номіналом 50 євро, які вилучено працівником сектору № 1 філії Миколаївське ОУ АТ «Ощадбанк» у ТВБВ 10014/060079 ,яка знаходиться за адресою вул.Одеське шосе,7А в м.Миколаєві, згідно додатків про вилучення від 23.01.2018 та від 24.01.2018 року (відповідно) - всі банкноти є підробленими, зазначено ознаки підроблення. 05.04.2018 року на адресу відповідачки було направлено вимогу про погашення заподіяної шкоди в розмірі 76 016,52 грн(еквівалент 2150 євро) - згідно вищезазначених Актів та акту службового розслідування,яку відповідачка отримала особисто 12.04.2018 року. Станом на час розгляду справи відповдіачка вказану суму не погасила. Таким чином, загальна сума завданої шкоди , як зазначає позивач, склала 2150 євро . Згідно Інструкції з організації касової роботи та здійснення касових операцій в установах АТ «Ощадбанк» п.2.5 Розділу 2 Глави ІІ - касири повинні знати правила визначення платіжності банкнот національної та іноземної валюти. Пунктом 5.3 розділу 5 цієї глави визначено порядок дій касира в разі виявлення під час приймання сумнівних банкнот національної та іноземної валюти. Керівники та касири ТВБВ несуть відповідальність за порушення вимог Правил НБУ № 422 та Інструкції НБУ № 103 та цієї інструкції щодо визначення платіжності і обміну банкнот згідно із законодавством України. Згідно з ч.1 ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. За наявності зазначених підстав та умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Відповідно до ч.2 ст.130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправним і винним діянням працівника і шкодою, яка настала. Таким чином, обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності, зокрема, і повної матеріальної відповідальності згідно зі ст. 134 КЗпП України, є встановлення вини особи, у взаємозв`язку із іншими умовами такої відповідальності, що передбачені ст.130 КЗпП України. Відповідно до п.1 ч.1 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Згідно з частиною першою статті 131 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Відповідно до статті 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Тлумачення наведених норм дозволяє зробити висновок, що при вирішенні питання про покладення на працівників матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків, та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню, з`ясуванню та доведенню підлягають обставини щодо наявності прямої дійсної шкоди та її розміру; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними. Згідно зі ст.135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, а також типового договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, затвердженого постановою Державного комітету ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року №477/24, касири при здійсненні готівкових операцій з грошовими одиницями належать до посад або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Згідно зі ст.130 КЗпП України неодержані підприємством, установою, організацією прибутки не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню працівником. При цьому суд звертає увагу, що шкода Банку , заподіяна при проведенні вищезазначеної валютно-обмінної операції, полягає у грошовій сумі в національній валюті, яка була видана Банком в обмін на прийняту валюту, а не у розмірі цієї валюти ( 2150 євро ), адже саме цю суму втратив Банк, оскільки в подальшому банкноти євро були вилучені у Банку. Проте вказану суму в гривні, яку видав Банк при здійсненні вказаної обмінної операції, позивачем ніде не зазначено, що позбавляє суд можливості визначити розмір прямої дійсної шкоди. Протиправна поведінка працівника - це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов`язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій. Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність. Обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина. Зі змісту ч.2ст.130 КЗпП Україниматеріальна відповідальність працівника настає тільки за наявності його вини в заподіянні підприємству, установі, організації майнової шкоди. Трудове законодавство не містить визначення вини. Тому слід використовувати визначення вини, викладене в ст.ст. 23, 25 Кримінального кодексу України з урахуванням особливостей трудових правовідносин. Вина працівника - це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності. Отже, працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності (за винятком випадків, коли шкоду нанесено джерелом підвищеної небезпеки). Умисел характеризується тим, що працівник усвідомлює протиправність свого діяння (дії чи бездіяльності), а також передбачає негативні наслідки своєї протиправної поведінки та бажає або свідомо допускає їх настання. Необережність працівника, яка спричинила шкоду, як правило, полягає в недостатній передбачливості при виконанні трудових обов`язків: працівник або не передбачив негативних наслідків своєї дії чи бездіяльності, хоча міг і повинен був передбачити їх; або передбачив, однак легковажно понадіявся їх попередити. Якщо працівник усвідомлював, що в його діях не виявляється належна турботливість про збереження майна власника, якщо він передбачав можливість настання прямої дійсної шкоди, але легковажно розраховував запобігти цим наслідкам, має місце не-обережна вина працівника у формі самовпевненості. Якщо працівник не усвідомлював, що в його діях немає належної турботливості про збереження майна власника, якщо він не передбачав можливості заподіяння майну власника прямої дійсної шкоди, хоча за обставин, що склалися, міг і повинен був це усвідомлювати, у діях працівника є ознака необережної вини у формі недбалості. Самовпевненість та недбалість також не виділяються вКЗпПУкраїни, але ці дві форми необережної вини також можуть враховуватися при визначенні розміру прямої дійсної шкоди, що підлягає покриттю працівником відповідно дост.137 КЗпП. Матеріальна відповідальність за трудовим законодавством настає незалежно від форми вини працівника: умислу чи необережності. Форма вини впливає на вид та межі матеріальної відповідальності. Прямий зв`язок - це такий, за якого майнова шкода безпосередньо, з неминучістю випливає з дій чи бездіяльності працівника. У будь-якому разі працівник повинен нести матеріальну відповідальність лише за ту частину шкоди, яка безпосередньо випливає з його дій чи бездіяльності. Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (ст.138 КЗпП України). Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні. Відповідно до частини першої статті 76ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті81 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 6 статті 81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях. За змістом частин першої-третьої статті 89ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, позивач зазначав, що дії відповідача спричинили матеріальну шкоду, що підтверджується відповідними актами Департаменту грошового обігу НБУ і актом службового розслідування та відеозаписом з робочого місця касира від 23.01.2018 року. Разом з тим, які саме винні, протиправні дії вчинив відповідач, що призвели до заподіяння шкоди, як обов`язкові умови покладення на працівника матеріальної відповідальності, в суді позивачем не доведено - адже ні Акту службового розслідування ні інших доказів суду не надано взагалі. Сам факт встановлення підроблення валютних цінностей, які були прийняті [PERSON] , як касиром, не свідчить про протиправність її дій та невиконання вимог зазначених інструкцій - адже суду не надано доказів, що вона мала можливість за наявних у неї детекторів визначення платіжності банкнот, якими було обладнано її робоче місце, визначити наявність підроблення цих банкнот. Доказів того, що вона проходила певне навчання з цього питання, як-то стверджував позивач, суду також не надано. Твердження представника позивача, що у даному випадку було достатньо лише «підняти руки догори та продивитися банкноту на світло» і цього було б достатньо для виявлення їх сумнівності - є лише його власним припущенням , не доведеним належними доказами, а рішення суду не може грунтуватися на припущеннях. Більш того, яким чином встановлено відсутність певних дій касира при перевірці вказаних банкнот і невідповідність цих дій вимогам Інструкції НБУ № 103 - позивачем взагалі не зазначено, адже жодного акту службового розслідування позивачем суду не надано. Так, відповідно до цієї Інструкції , сумнівні банкноти (монети) - банкноти (монети), справжність або платіжність яких викликає сумнів, а також ті, що мають ознаки підроблення, до проведення їх дослідження та складання Національним банком акта про дослідження сумнівних банкнот (монет). При цьому порядок послідовних дій касира для визначення ознак підроблення іноземної валюти - цією Інструкцією не визначений. Доказів на спростування того, що робоче місце касира вищезазначеної ТВБВ не було обладнано інфрачервоним та магнітними детекторами - позивачем не надано, проте про таке зазначено у позові як підстава її вини - в тому числі не перевірка валюти на цих детекторах. Доказів можливості виявлення того, що вказані банкноти є підробленими без спеціального обладнання, а лише « на око» - як-то стверджував в судовому засіданні представник позивача - суду не надано. Не доведено в суді й того, що адміністрація Банку створила належні умови для забезпечення повного збереження ввірених працівнику матеріальних цінностей, як це передбачено договором про повну матеріальну відповідальність. Інших доказів наявності протиправної поведінки відповідачки, або її винних дій чи бездіяльності, що призвели до завдання матеріальної шкоди, - позивачем не наведено. Таким чином з наявних у справі доказів, не можна дійти висновку, що винними протиправними діями відповідача підприємству заподіяно матеріальної шкоди і відповідач має нести цивільну відповідальність. Відтак, належні, достатні і допустимі докази про обставини заподіяння шкоди, необхідні для покладання на особу матеріальної відповідальності за шкоду заподіяну працівником при виконанні трудових обов`язків суду не подано. При цьому суд також не може прийняти до уваги запереченян представника відповідача стосовно того, що [PERSON] взагалі не порушувала вимог посадової інструкції завідувача сектору касових операцій - оскільки таке є наслідком невірного тлумачення, адже відповідачка добровільно погодилася виконувати обов`язки касира у своєму відділенні, про що вона визнала в судовому засіданні. Згідно з вимогами ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України, та, відповідно до ч. 2 ст.83, ч. 5 ст.177 ЦПК України, позивач зобов`язаний подати суду всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. На підставі вищевикладеного, в ході розгляду справи позивачем не було наведено обставин та не повідомлено суду про неможливість подання доказів у встановлений законом строк з об`єктивних причин, у порядку, визначеному у ч. 4ст. 83 ЦПК України. Разом з тим, які саме винні, протиправні дії вчинив відповідач, що призвели до заподіяння шкоди, як обов`язкові умови покладення на працівника матеріальної відповідальності, в суді позивачем не доведено. Таким чином з наявних у справі доказів, не можна дійти висновку, що винними протиправними діями відповідачки позивачу заподіяно матеріальної шкоди і вона має нести цивільну відповідальність. Належні, достатні і допустимі докази про обставини заподіяння шкоди, необхідні для покладання на особу матеріальної відповідальності за шкоду заподіяну працівником при виконанні трудових обов`язків суду не подано. Таким чином суд вважає, що підстави для задоволення позову позивачем не доведено, а тому в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю. Розподіляючи судові витрати, суд керується частиною першою, другою статті 141 ЦПК України та враховуючи відмову у позові, покладає судові витрати у виді судового збору, понесені позивачем, на останнього. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed