Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-31 00:00:00

11.11.2022 року [PERSON] , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON] , звернулася до суду із позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про встановлення факту перебування в трудових відносинах її чоловіка [PERSON] , який загинув [INFO] , та про зобов`язання проведення нарахування заробітної плати за 10.09.2020 року та 11.09.2020 року, та сплати суми Єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з поданням звіту до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника податків за вказаний період роботи [PERSON] . Позивач позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона перебувала з [PERSON] у шлюбі, від якого мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . З 2016 року її чоловік перебував у трудових правовідносинах з фізичною особою-підприємцем [PERSON] , займаючи посаду водія маршрутних транспортних засобів. Однак офіційно відповідач трудові відносини не оформляв та внески за своїх працівників не сплачував. 11.09.2020 року він перебував на роботі та виконував рейс на маршруті Київ-Кременчук. На автомобільній дорозі Київ-Харків-Бориспіль [PERSON] потрапив у ДТП та від отриманих травм помер. Сім`я залишилася без годувальника та не може отримати відповідних виплат по його втраті. При зверненні до Кременчуцького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області про призначення виплат по втраті годувальника їй було відмовлено у зв`язку з тим, що її чоловік [PERSON] на день своєї смерті не був офіційно працевлаштований, заробітну плату не отримував та Єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за нього роботодавець не оплачував. Позивач вважає, що при встановленні судом факту перебування чоловіка у трудових відносинах з відповідачем на день загибелі та нарахування йому заробітної плати за 2 дні із сплатою єдиного соціального внеску, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області зможе нарахувати їй виплату по втраті годувальника. Ухвалою судді від 17.11.2022 року відкрито провадження у справі. 14.02.2023 року на адресу суду надійшли пояснення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області (а.с. 55-58). 28.02.2023 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 62-66). 13.03.2023 року позивач надала суду відповідь на відзив (а.с. 73-78). Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали з підстав, зазначених у ньому. 29.05.2023 року на адресу суду надійшло клопотання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про заміну сторони у справі. Позивач не заявила клопотання про заміну сторони Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області на Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про заміну сторони у справі. Представник відповідача фізичної особи-підприємця [PERSON] адвокат Альошкіна О.І. заявлені позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що відповідач ніколи не перебував у трудових відносинах з [PERSON] , заробітну плату йому не платив. 11 вересня 2020 року він дійсно їхав на належному йому автомобілі, але то була разова поїздка та автомобіль йому було довірено, так як вони були давно знайомі та відповідач довіряв загиблому. Крім того, відповідач підписав усі документи, які потрібно було, у тому числі і АКТ про нещасний випадок, так як хотів, щоб сім`я загиблого не залишилась без виплат. Третя особа по справі Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області свого представника до суду не направила. У поясненнях до позову представник зазначив, що 11.09.2020 року о 2:50 год. стався нещасний випадок з [PERSON] , в результаті якого настала смерть останнього. 25.08.2021 року складено акт за формою Н-1/П спеціального розслідування нещасного випадку за участю [PERSON] , за висновками якого [PERSON] був фактично допущений до роботи без оформлення трудового договору; факт перебування його у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем [PERSON] підтверджено довідкою заступника начальника відділу з питань додержання законодавства про працю. Відповідно до вказаної довідки правовідносини між фізичною особою-підприємцем [PERSON] і [PERSON] носять ознаки трудової функції; дані про виплату [PERSON] заробітної плати, на яку нараховувався та сплачувався Єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, відсутні. У зв`язку з чим призначення страхових виплат є неможливим. Вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши зміст письмових доказів наданих сторонами, судом встановлено наступне: Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, укладання трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладанням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота проводилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органом. Таким чином, фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до п. 1.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту України № 58 від 29.07.1993 року трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, установі, організації усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є дружиною [PERSON] , який загинув у ДТП на автодорозі Київ-Харків-Бориспіль 11.09.2020 року, перебуваючи за кермом транспортного засобу, який перевозив людей з міста Кременчука до міста Київ. Позивач зазначає, що її чоловік виконував обов`язки по перевезенню пасажирів та перебував у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем [PERSON] протягом тривалого часу та отримував заробітну плату, розмір якої їй не відомий. Однак офіційно працевлаштованим [PERSON] не був. Про укладення будь-яких трудових договорів з роботодавцем фізичною особою-підприємцем [PERSON] їй нічого не відомо. Після загибелі чоловіка Управлінням Держпраці у Полтавській області складено акт за формою Н-1/П від 25 серпня 2021 року про проведення спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 11 вересня 2020 року у фізичної особи-підприємця [PERSON] , де зазначені відомості про потерпілого [PERSON] . Вказаний акт став підставою для звернення позивача до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування у Полтавській області за отриманням виплат у зв`язку зі смертю годувальника. За результатами проведеної перевірки на момент настання страхового випадку, управління повернуло позивачу документи, повідомивши, що даних для визначення розміру середньої заробітної плати потерпілого та інформація з Єдиного реєстру Держсоцстраху про трудові правовідносини між потерпілим з фізичною особою-підприємцем [PERSON] , що надає право на отримання одноразової допомоги та щомісячних страхових виплат, відсутня. Позивач не надала належних доказів на підтвердження того, що її чоловік [PERSON] перебував у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем [PERSON] протягом тривалого часу та на час ДТП, а тому, надані матеріали, а саме: акт Форми Н-1/П спеціального розслідування нещасного випадку (а.с. 19-27) та довідка по питанню виконання робіт у фізичної особи-підприємця [PERSON] громадянином [PERSON] від 05.02.2021 року, які було долучено позивачем, не можуть бути прийняті судом до уваги, так як є спірними та не підтверджуються жодними доказами по справі. Також, такий акт не є належним доказом на підтвердження факту трудових відносин. Як вбачається з відповіді в.о. начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області, саме відсутність будь-яких інших доказів, а саме: нарахування заробітної плати та проведення належних відрахувань і є підставою неможливості нарахування допомоги за втратою годувальника. Вищевказаним актом також не підтверджено факту укладення трудових відносин між [PERSON] та відповідачем. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про оформлення трудових відносин у разі виконання ними роботи без укладення трудового договору та встановлення періоду такої роботи. Відповідно до ч. 2 ст. 2 КЗпП України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно ч. 1 ст. 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. При укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Строк випробування при прийнятті на роботу, якщо інше не встановлено законодавством України, не може перевищувати трьох місяців, а в окремих випадках, за погодженням з відповідним виборним органом первинної профспілкової організації, - шести місяців (ст. 26, 27 КЗпП України. За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо. Відповідно до ст. 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний: роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови/праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку; визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами та проінструктувати працівника з техніки безпеки виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони. Частиною 6 ст. 235 КЗпП України, визначено, що при винесенні рішення про оформлення трудових відносин з працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу, у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про нарахування та виплату такому працівникові заробітної плати у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати, про нарахування та сплату відповідно до законодавства податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи. Відповідно до ст. 12, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Звертаючись до суду з позовом, позивач мала подати відповідні докази, які підтверджують обставини позову, що загиблий [PERSON] був допущений до роботи у відповідача на умовах трудового договору, як водій, працював на умовах повного робочого часу та мав зобов`язання відповідача щодо оплати праці, що підтверджує наявність саме трудових відносин з роботодавцем. Будь-яких доказів, які б вказували на існування саме трудових відносин між сторонами в спірний період на посаді водія, позивач не надала, як і не надала підтверджуючих документів. Відповідно до статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: при організованому наборі працівників; укладенні трудового договору в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні договору в письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім; при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», який набрав чинності 02 січня 2015 року, виключено частину четверту статті 24 КЗпП України, відповідно до якої трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. При цьому суд може визнати трудовий договір укладеним за відсутності наказу чи розпорядження, лише за умови дотримання інших умов, необхідних для його укладення, зокрема, виконання працівником обов`язку щодо надання паспорта або іншого документу, що посвідчує особу, трудової книжки, а у випадках, передбачених законодавством, - також документу про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інших документів, за наявності письмових чи інших доказів дотримання цих умов, окрім показань свідків. Посилання позивача на акт Форми Н-1/П спеціального розслідування нещасного випадку та довідку по питанню виконання робіт у фізичної особи-підприємця [PERSON] громадянином [PERSON] від 05.02.2021 року, не заслуговують на увагу, оскільки такі докази безпосередньо не підтверджують факт роботи позивача за трудовим договором, а носить характер припущення. Інших доказів, які б вказували на необхідні елементи ознак трудових відносин, як то вид роботи, тривалість робочого часу, порядок оплати в матеріалах справи відсутні. Крім того матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] писав заяву про прийняття його на роботу, мав відповідні записи у трудовій книжці та інші документи, отримував наказ про прийняття на роботу, укладав з відповідачем трудовий договір. Тобто, [PERSON] та його дружина позивач [PERSON] фактично усвідомлювали відсутність оформлення трудових відносин з відповідачем у разі їх фактичної наявності, а отже й погоджувалася з цим. Судом не встановлено виконання працівником трудових функцій, підпорядкування фізичній особі-підприємцю [PERSON] правилам внутрішнього трудового розпорядку відповідача, забезпечення останнім працівнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу, а також не встановлено, що за розпорядженням, чи з відому власника або уповноваженого ним органу, позивачем проводилася робота. Виходячи з вищенаведеного, позивачем не доведено наявність трудових відносин між сторонами за спірний період в розумінні ст. 21, 24 КЗпП України, а саме наявність у взаємозв`язку таких обставин, які засвідчують наявність угоди між працівником і власником підприємства, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. З огляду на те, що факту перебування [PERSON] із фізичною особою-підприємцем [PERSON] у трудових відносинах з 10.09.2020 року по 11.09.2020 року судом не встановлено, позовні вимоги про зобов`язання нарахування заробітної плати та перерахування Єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування задоволенню не підлягають. Згідно ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ст. 115 КЗпП України). Згідно ст. 24 Закону України «Про оплату праці», виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Суд приходить до висновку, що передбачених законом підстав для проведення нарахування заробітної плати [PERSON] не встановлено, оскільки позивачем не доведено факту перебування у трудових відносинах з відповідачем, що не є підставою для зобов`язання нарахування та сплати відповідно до закону податку на доходи фізичних осіб та Єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з поданням віту до органів доходів та зборів за місцем обліку платника податків [PERSON] , а тому в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до положень ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, які складаються із судового збору покладаються на позивача та стягненню не підлягають. На підставі викладеного, відповідно до ст. 21, 24, 231, 235 КЗпП України, ст. 3, 4, 81, 82, 141, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України

Outcome: dismissed