Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся 20.01.2023 року до Заводського районного суду міста Миколаєва із позовом до Держави Україна в особі Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, в якому просив стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь [PERSON] 50 000 гривень 00 копійок на відшкодування моральної шкоди; стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь [PERSON] судові витрати за подання правничої допомоги адвокатом в період досудового розслідування №42017160000000375 від 16.03.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ч. 372 та ч. 1 ст. 366 КК України в сумі 20000 гривень 00 копійок; стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь [PERSON] судові витрати за надання правової допомоги при розгляду цивільної справи в сумі 5500 гривень. Ухвалою Завадського районного суду міста Миколаєва від 24.01.2023 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху. 25.01.2023 року позивачем усунуто недоліки позовної заяви, подано нову редакцію позовної заяви. В обґрунтування позову зазначено, що Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Миколаєві проводилося досудове розслідування кримінального провадження №42017160000000375 від 16.03.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ч. 372 та ч.1 ст. 366 КК України. 18.04.2004 року біля 19:00 години, водій [PERSON] , проїжджаючи с. Бенуарі, Балтського району, Одеської області, на автомобілі ВАЗ 2105, державний знак [NUMBER] , при здійсненні повороту ліворуч на другорядну дорогу, порушуючи вимоги п.п.10.1.,10.4. Правил дорожнього руху, не надав переваги в русі автомобілю «ЗАЗ DAEWOO SENS» державний реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням, який рухався назустріч, внаслідок чого допустив зіткнення вказаних транспортних засобів. Не дивлячись на це, слідство Балтського РОВД та прокуратура Балтського району (зараз це Котовська місцева прокуратура) стали навпаки, штучно створювати докази вини [PERSON] і використовувати при цьому неправдиві свідчення [PERSON] та його родичів, що призвело до того, що позивача було незаконно притягнуто до кримінальної відповідальності. 20.04.2013 року прокуратура Балтського району винесла відносно [PERSON] обвинувальний акт, який направила до суду. Вироком Любашівського районного суду Одеської області від 14 березня 2016 року [PERSON] було виправдано за недоведеністю вини. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 27 липня 2016 року вирок Любашівського суду Одеської області від 14 березня 2016 року залишено без змін. Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ 03.11.2016 року відмовив у відкритті касаційного провадження на касаційну скаргу прокурора Курганського С.Г. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06.04.2018 року у справі № 522/5158/16-к зобов`язано уповноважених осіб прокуратури Одеської області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості, викладені у заяві [PERSON] від 09.03.2016р. вх. № 1390, про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 366, 372 КК України, про що його повідомити. 16.03.2017 року Одеською обласною прокуратурою внесено відомості до ЄРДР №42017160000000375 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ч. 372 та ч.1 ст. 366 КК України. 27.04.2017 року слідчий Одеської обласної прокуратури А. Карачебан, який проводив досудове розслідування, вказане кримінальне провадження № 42017160000000375 закрив. 29.08.2017 року в справі №522/14998/17 Приморський районний суд м. Одеси ухвалив рішення, яким постанову про закриття кримінального провадження № 42017160000000375 скасував, а матеріали повернув до прокуратури Одеської області для здійснення подальшого досудового розслідування. При цьому суд мотивував своє рішення тим, що слідчим на досудовому розслідуванні до кримінального провадження не долучені експертні висновки, протоколи відтворення обставин ДТП за участю водіїв [PERSON] та [PERSON] , не допитано [PERSON] , експертів, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . З того часу слідчий проігнорував вказану ухвалу суду, не виконав жодної слідчої дії про які [PERSON] клопотав і не надав йому постанови про відмову в задоволенні клопотань потерпілого. 04.09.2017 року Приморський районний суд м. Одеси у справі №522/16304/17 скаргу [PERSON] на порушення вимог кримінально-процесуального кодексу України посадовими особами прокуратури Одеської області задовольнив. Постанову старшого слідчого другого слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Одеської області Карачебан А.О. про відмову у визнанні потерпілим [PERSON] від 27 березня 2017 року скасував. Зобов`язав слідчого визнати [PERSON] потерпілим в рамках кримінального провадження та надати йому пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого. 14.06.2018 року на запит позивач отримав від слідчого Карачебана А. листа №17/1/2-3340-17 від 05.06.2018 року яким останній повідомив про те, що 07.12.2017 року ним знову прийнято рішення про закриття вказаного кримінального провадження. Постанову про закриття оскаржено до Приморського районного суду м. Одеси, який 13 серпня 2018 року по справі № 522/10828/18 ухвалив рішення про скасування постанови про закриття кримінального провадження та повернення матеріалів до прокуратури Одеської області для здійснення подальшого досудового розслідування з таких же мотивів, які вказувалися в попередньому рішенні суду від 29.08.2017 року. 03.10.2019 року позивач отримав від заступника прокурора Одеської області А. Добросердова листа №15/1- 3229-14 від 27.09.2019 року яким він повідомив, що 31.07.2019 року слідчим прийнято рішення про закриття вказаного кримінального провадження. 11.11.2019 року Приморський районний суд м. Одеси скасував постанову про закриття КП № 42017160000000375 з тих же підстав. 02.02.2021 року позивач отримав на свій запит від прокуратури Одеської області постанову слідчого Другого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління ДБР, розташованого у м. Миколаєві Гарановського О.В. (далі - Слідчий) від 21.09.2020 року про закриття кримінального провадження № 42017160000000375 за відсутності в діях службових осіб ознак складу злочину кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 372 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. 01.04.2021 року слідчий суддя Заводського районного суду міста Миколаєва Гаврасієнко В.О. у справі № 487/749/21 скасував постанову слідчого Другого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві Гарановського О.В. від 21.09.2020 року про закриття кримінального провадження №42017160000000375 від 16.03.2016 року. Встановлені слідчим суддею та перелічені в ухвалі обставини у своїй сукупності свідчать про те, що постанова слідчого Гарановського О.В. від 21.09.2020 року про закриття кримінального провадження є передчасною, оскільки слідчим під час досудового розслідування не повно та не всебічно досліджено всі обставини кримінального провадження, не було в повному обсязі проведено досудове розслідування по перевірці обставин викладених у заяві [PERSON] від 09.03.2016 року. Своїми навмисними діями посадові особи відповідача заподіяли позивачу моральну шкоду, а саме: з вини відповідача він змушений протягом тривалого часу і неодноразово звертатися до суду та інших правоохоронних органів, щоб викрити відповідачів і їхні протиправні дії, в зв`язку з чим позивач зазнав глибоких моральних страждань; з вини відповідача змушений протягом тривалого часу витрачати свій особистий час і звертатися в різні інстанції за захистом своїх прав, гарантованих Конституцією України, КПК України, які навмисно і цинічно були порушені відповідачем, що призвело до погіршення і позбавлення його можливості реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими і родичами і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя і відновлення здоров`я; з вини відповідача позивач був позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства права; з вини відповідача було порушено психологічне благополуччя позивача; з вини відповідача до теперішнього часу позивач перебуває в стані емоційної психологічної напруженості, що зробило деструктивний вплив на його стан і поведінку; з вини відповідача позивач відчуває сильне почуття страху, відчай і безпорадність перед свавіллям відповідача, що заподіяли йому глибокі моральні і психологічні страждання. У цій справі підставою відшкодування позивачу моральної шкоди є не сам факт скасування прийнятих уповноваженими особами відповідачів процесуальних рішень, а встановлена незаконність цих рішень, систематична протиправна бездіяльність згаданих осіб відносно розслідування кримінальної справи, предметом якої, зокрема є завідомо незаконне притягнення позивача до кримінальної відповідальності з вини експертів. Ураховуючи тривалість вимушених змін у житті позивача, глибину душевних страждань, яких зазнав останній унаслідок неналежного здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні та з урахуванням вимог розумності, виваженості і справедливості на користь позивача із Державного бюджету України підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 50 000,00 грн. Такий розмір буде відповідати засадам розумності, виваженості та справедливості. Згідно з матеріалами справи з 2017 року до 2022 року тривало кримінальне провадження №42017160000000375 від 16.03.2017 року, де позивача визнано потерпілим. Тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні №42017160000000375 від 16.03.2017 року значно перевищує максимальні загальні строки, встановлені для досудового розслідування, та не відповідає критерію розумності. Оскарження процесуальних рішень слідчого, прокурора не є реалізацією позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень, тому є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки підставою позову є не факт оскарження позивачем процесуальних рішень слідчого, прокурора, а тривалий час досудового розслідування понад розумні строки (п`ять років) та бездіяльність слідчих у кримінальному провадженні №42017160000000375 від 16.03.2017 року, встановлена ухвалою слідчого судді Заводського районного суду міста Миколаєва Гаврасієнко В.О. від 01.04.2021 року у справі № 487/749/21. Бездіяльність відповідача та, як наслідок, тривалий час досудового розслідування, необхідність вживати додаткові заходи шляхом неодноразового направлення звернень до органів державної влади, призвела до моральних страждань позивача і є підставою для відшкодування завданої моральної шкоди. З урахуванням доводів позову, тривалого порушення прав позивача, важливості для нього питань, з якими він звертався до відповідача для вирішення, виходячи з принципів розумності та справедливості, загальнолюдських принципів та суспільної моралі, обґрунтований розмір моральної шкоди становить 50 000,00 грн. 20.03.2017 року адвокат Опалько О.О., який діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №2243, що видане Одеською обласною кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури 13.07.2012 року, з однієї сторони та [PERSON] , з іншої сторони, уклали договір про подання професійної правничої допомоги. З наданих позивачем копії вказаного договору від 20.03.2017 року вбачається, що адвокат Опалько О.М. зобов`язався надавати позивачу юридичну допомогу у кримінальному провадженні №42017160000000375 від 16.03.2017 року в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а замовник зобов`язаний оплатити замовлення у порядку та строки обумовлені сторонами 20 000 грн. За період досудового розслідування у кримінальному провадженні адвокат Опалько О.М. складав для позивача процесуальні документи, які подавалися до органу досудового розслідування та в суди, а також скарги, заяви, клопотання до правоохоронних органів, та надавав консультації і роз`яснення. 20.12.2022 року адвокат та замовник уклали акт виконаних робіт. В цей же день позивач передав Опалько О.М. за юридичні послуги 20 000 гривень по квитанції №41 від 20.12.2022 року. Матеріальні збитки позивача у цій справі мають ознаки процесуальних витрат, понесених у кримінальному процесі, оскільки оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого, прокурора, позивачем проводилося у порядку, передбаченому КПК України, на стадії досудового розслідування, і ці відповідні дії відносяться саме до кримінального провадження за правилами п. 10 ч. 1 ст. 3 КПК України. Позивач, як потерпілий, скористався правом на правову допомогу і поніс у зв`язку з цим матеріальні витрати. В даному випадку виписані адвокатом квитанції про оплату позивачем юридичних послуг, наданих безпосередньо позивачу в кримінальному провадженні відповідно до укладеного між ними договору, яке в подальшому було закрито з реабілітуючи підстав, є достатніми в розумінні п. 4 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» для вирішення питання про відшкодування сплачених сум за ст. 1176 ЦК України. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 25.01.2023 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, 14.02.2023 року було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого орган досудового розслідування з позовними вимогами не погодився та заперечував проти їх задоволення. Згідно відзиву другим слідчим відділом (з дислокацією у місті Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №4201716000000375 від 16.03.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 372, ч. 1 ст. 366 КК України. 09.12.2019 року вказане кримінальне провадження було прийнято до провадження слідчим ТУ ДБР у м. Миколаєві Гарановським О.В. 21.09.2020 року слідчим було винесено постанову про закриття кримінального провадження №4201716000000375. 01.04.2021 року слідчим суддею Заводського районного суду міста Миколаєва у справі №487/749/21 скасовано постанову від 21.09.2020 року про закриття вказаного кримінального провадження. У березні 2021 року у системі Державного бюро розслідувань відбулись організаційно-штатні зміни, зокрема виведено зі штатного розпису слідче управління та створено три самостійних структурних підрозділи. У зв`язку із зміною ключового сертифікату на час отримання ухвали про скасування постанови про закриття кримінального провадження, слідчі не були наділені можливістю відновити досудове розслідування кримінального провадження у Єдиному реєстрі досудових розслідувань, оскільки в закритих провадженнях не визначено новий орган досудового розслідування. Враховуючи викладене, листом ТУ ДБР у м. Миколаєві від 13.05.2021 року за вих. №05/05.11/8785 на ім`я начальника управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих ТУ ДБР Одеської обласної прокуратури Султана О. направлено ухвалу слідчого судді Заводського районного суду міста Миколаєва від 01.04.2021 року про скасування постанови про закриття кримінального провадження №4201716000000375 для відновлення досудового розслідування та визначення органу досудового розслідування. На теперішній час відповідь на вказаний лист не отримано, отже досудове розслідування прокуратурою Одеської області не відновлено. Оскарження позивачем до суду постанови слідчого органу досудового розслідування про закриття кримінального провадження свідчить реалізацію ним права на оскарження процесуальної діяльності слідчого в порядку статей 303-308 КПК України і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні ст. 1176 ЦК України. Рішення про визнання протиправною бездіяльності слідчих органу досудового розслідування під час досудового розслідування за кримінальним провадженням за №42017160000000375 компетентними органами не приймалося. Отже, протиправна бездіяльність органів досудового розслідування позивачем не доведена. Сам по собі факт закриття кримінального провадження не свідчить про протиправність дій слідчого органу досудового розслідування, які не є неправомірними в розуміння закону та не можуть бути підставою для відшкодування шкоди. Лише незгода позивача з прийнятим слідчим процесуальним рішенням, яке було ним оскаржено в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження. В позовній заяві відповідач обмежився лише загальним посиланням на бездіяльність органів досудового розслідування та спричиненим такою бездіяльністю моральної шкоди, не довівши ні факту наявності такої шкоди, ні в чому вона полягає у відповідності до ст. 23 ЦК України, ким та в якій мірі вона була завдана, наявності причинного зв`язку між протиправною бездіяльністю, діями слідчого та можливим завданням такої шкоди. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, позивач повинен наводити відповідні підстави розрахунку, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Проте, позивачем взагалі не надано розрахунку в обґрунтування заявленого ним розміру моральної шкоди у розмірі 50 000 гривень. Відтак вбачається, що причинний зв`язок між протиправними діяннями заподіювача шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності. Враховуючи недоведеність факту бездіяльності ТУ ДБР у м. Миколаєві під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №42017160000000375, ТУ ДБР у м. Миколаєві наполягає на відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. Вимоги про стягнення на користь позивача коштів за юридичні послуги адвоката у розмірі 20 000 гривень є необґрунтованими. Судові витрати, понесені у кримінальному провадженні, в тому числі витрати на правову допомогу, не є шкодою, що може бути відшкодована у цивільній справі за рахунок коштів державного бюджету. Також необґрунтованими є вимоги про стягнення витрат на правову допомогу у сумі 5500 гривень у зв`язку із ненаданням належних підтверджуючих документів. Позивачем [PERSON] подано 14.02.2023 року відповідь на відзив в якій наведені доводи, аналогічні змісту позовної заяви. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 24.02.2023 року в порядку ст. 84 ЦПК України було витребувано з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Миколаєві належним чином завірені копії матеріалів кримінального провадження №42017160000000375 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 372 та ч. 1 ст. 366 КК України. 15.03.2023 року завірені копії матеріалів кримінального провадження №42017160000000375 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 372 та ч. 1 ст. 366 КК України, були надані до суду. 02.05.2023 року позивачем було збільшено розмір позовних вимог в частині стягнення з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь [PERSON] 300 000 гривень 00 копійок на відшкодування моральної шкоди. В іншій частині розмір позовних вимог залишено без змін. 06.06.2023 року Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, подано відзив на уточнену позовну заяву, в якому підтримано доводи, викладені у відзиву від 14.02.2023 року, зазначено про ненадання позивачем розрахунку в обґрунтування заявленого розміру моральної шкоди та про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 09.06.2023 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач у судове засідання не з`явився, згідно поданих заяв просив розглянути справу за його відсутності. Представник Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, у судовому засіданні підтримала заперечення, просила відмовити у задоволенні позову. Представник Державної казначейської служби України, у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників судового провадження, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України). Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ст. 264 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) вказано, що з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди. Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Приморського районного суду міста Одеси від 06.04.2016 року по справі №522/5158/16 (провадження №1-кс/522/5792/16) було зобов`язано уповноважених осіб прокуратури Одеської області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості, викладені у заяві [PERSON] від 09.03.2016 року вх.№1390 про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 366, 372 КК України. Як вбачається з витягу з ЄРДР, майже через рік, а саме: 16.03.2017 року на виконання вказаної вище ухвали слідчого судді від 06.04.2023 року, у ЄРДР було зареєстровано кримінальне провадження №42017160000000375 за ч. 1 ст. 372 КК України. Згідно листа прокуратури Одеської області на ім`я [PERSON] від 28.03.2019 року №17/1/2-3340-17 повідомлено, що на виконання ухвали Приморського районного суду міста Одеси від 06.04.2016 року по справі №522/5158/16 прокуратурою області 17.03.2017 року відомості, викладені в заяві [PERSON] від 09.03.2016 року, внесені до ЄРДР за №42017160000000375 за ч. 1 ст. 372 КК України та за №42017160000000376 за ч. 1 ст. 366 КК України. Вказані кримінальні провадження 27.03.2017 року об`єднані в одне кримінальне провадження, якому присвоєно номер №42017160000000375 з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 372 КК України. Постановою старшого слідчого другого слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Одеської області Карачебана А.О. від 27.03.2017 було відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] , про визнання його потерпілим у кримінальному провадженні №42017160000000375. Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду міста Одеси від 28.04.2017 року по справі №522/6969/17 (провадження №1-кс/522/6470/17) було скасовано постанову слідчого від 27.03.2017 року про відмову у визнанні потерпілим. Постановою старшого слідчого другого слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Одеської області Карачебана А.О. від 27.04.2017 року було закрито кримінальне провадження №42017160000000375 від 16.03.2017 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду міста Одеси від 29.08.2017 року по справі №522/14998/17 (провадження №1-кс/522/15143/17) було скасовано постанову слідчого від 27.04.2017 року про закриття кримінального провадження. 10.11.2017 року [PERSON] вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого та в цей же день допитано в якості потерпілого у кримінальному провадженні №42017160000000375. Постановою старшого слідчого другого слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Одеської області Карачебана А.О. від 07.12.2017 року було закрито кримінальне провадження №42017160000000375 від 16.03.2017 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду міста Одеси від 13.08.2018 року по справі №522/10828/18 (провадження №1-кс/522/11080/18) було скасовано постанову слідчого від 07.12.2017 року про закриття кримінального провадження. Постановою старшого слідчого другого слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Одеської області Столбуненка О.Г. від 31.07.2019 року було закрито кримінальне провадження №42017160000000375 від 16.03.2017 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду міста Одеси від 11.01.2019 року по справі №522/17056/19 (провадження №1-кс/522/17499/19) було скасовано постанову слідчого від 11.11.2019 року про закриття кримінального провадження. Постановою від 20.11.2019 року прокурора другого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих органів прокуратури Одеської області Атаманюка Я.В. визначено підслідність даного кримінального провадження №42017160000000375 за Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві. Постановою слідчого Другого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, Гарановського О.В. від 21.09.2020 року було закрито кримінальне провадження №42017160000000375 від 16.03.2017 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду міста Миколаєва від 01.04.2021 року по справі 487/749/21 (провадження №1-кс/4878/942/19) було скасовано постанову слідчого від 21.09.2020 року про закриття кримінального провадження. Згідно копії листа начальника другого слідчого відділу (з дислокацією у місті Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, Р. Агакаряна від 13.05.2021 року №05/05.11/8785 на ім`я начальника управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Одеської обласної прокуратури О. Султанова, повідомлено, що ухвалою слідчого судді Заводського районного суду міста Миколаєва від 01.04.2021 року по справі 487/749/21 (провадження №1-кс/4878/942/19) було скасовано постанову слідчого від 21.09.2020 року про закриття кримінального провадження. Проінформовано, що в системі Державного бюро розслідувань відбулися організаційно-штатні зміни. Як наслідок у структурі та штатному розписі Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, встановлено 3 самостійних структурних підрозділи - слідчі відділи. Так, на території Одеської області функціонує як орган досудового розслідування та дізнання другий слідчий відділ (з дислокацією у м. Одесі) ТУ ДБР у м. Миколаєві. Враховуючи вищевикладене, у зв`язку із зміною ключового сертифікату, на теперішній час слідчі не наділені можливістю відновити досудове розслідування кримінального провадження у Єдиному реєстрі досудових розслідувань, оскільки в закритих провадженнях не визначено новий орган досудового розслідування. З огляду на викладене в листі зазначено про надіслання ухвали слідчого судді від 01.04.2021 року для відновлення досудового розслідування та визначення органу досудового розслідування. До вказаного листа додано витяг з реєстру на відправлену кореспонденцію за 17.05.2021 року до Одеської обласної прокуратури листа №05/05.11/8785. Дані щодо отримання листа 13.05.2021 року №05/05.11/8785 Одеською обласною прокуратурою відсутні. Отже, з листа начальника другого слідчого відділу (з дислокацією у місті Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, Р. Агакаряна від 13.05.2021 року №05/05.11/8785 вбачається, що щонайменше з 13.05.2021 року Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, було обізнано про скасування постанови слідчого від 21.09.2020 року ухвалою слідчого судді від 01.04.2021 року та необхідність відновлення проведення досудового розслідування. Станом на 24.07.2023 року, тобто після спливу більше двох років з моменту скасування постанови про закриття кримінального провадження, проведення досудового розслідування №42017160000000375 від 16.03.2017 року не відновлено, отже ефективне досудове розслідування не проведено упродовж більше шести років. Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (див. mutatis mutandis $. 135 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (Smith and Grady v. the UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; $. 95 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням. ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції(див. mutatis mutandis § 59 рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення). Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pйlissier and Sassi v France); $ 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Саме про таке застосування норм права, яка регулює спірні правовідносини, зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 року у справі №916/1423/17, провадження №12-208гс18, в якій суд звернув увагу на те, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. В подальшому аналогічні норми були застосовані Верховним Судом у постанові від 12.03.2020 року по справі №361/131/16ц, провадження №61-22087св18. У постанові Верховного Суду від 04.11.2020 року у справі №201/7621/17, провадження №61-13725св19 визначено, що оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Таким чином, відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц). Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Зі змісту позовної заяви [PERSON] вбачається, що він звернувся до суду, мотивуючи позовні вимоги, зокрема й тим, що він має право на відшкодування шкоди від держави за те, що досудове розслідування проводиться тривалий час (з 2017 року) і є неефективним, що підтверджено чисельними постановам слідчих суддів. Таким чином, позивач вказує, що його право порушено, в тому числі внаслідок неефективного розслідування кримінальної справи особами, які здійснюють свої офіційні повноваження. Разом з тим позивач має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного зобов`язання щодо проведення ефективного розслідування злочину, де заявник є потерпілим. Зазначені вимоги [PERSON] суд вважає такими, що доведені. Так, відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті держава Україна має позитивні зобов`язання гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих зобов`язань є самостійною підставою відповідальності держави. Відповідачем не надано доказів, що держава провела об`єктивне та незалежне ефективне розслідування випадку заподіяння шкоди позивачу, внаслідок вчинення кримінального правопорушення (позитивний процесуальний обов`язок). Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (наприклад, вирішення проблеми відповідальності держави за порушення права заявників на доступ до їхнього майна: рішення ЄСПЛ від 29 червня 2004 року щодо суті та від 13 липня 2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі «Доган та інші проти Туреччини» (Dogan and Others v. Turkey), заява № 8803-8811/02 й інші; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Чірагов та інші проти Вірменії» (Chiragov and Others v. Armenia), заява № 13216/05, § 188-201; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Саргсян проти Азербайджану» (Sargsyan v. Azerbaijan), заява № 40167/06, § 152-242). Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції). Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача. Згідно з частиною першою статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої, абзацу другого частини третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому при визначені розміру компенсації моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Зазначене відповідає постанові Верховного Суду від 29.09.2021 року у справі №757/33629/19, провадження №61-18237св20. Судом встановлено факти, які свідчать про надмірну тривалість досудового розслідування кримінального провадження №42017160000000375, ухвала слідчого судді про внесення відомостей до ЄРДР про яке від 06.04.2016 року була виконана органом досудового розслідування майже через рік, а саме: 16.03.2017 року, постанови про закриття провадження за яким чотири рази скасовувались у зв`язку з передчасністю та неповнотою дослідження обставин кримінального провадження, та досудове розслідування за яким не поновлено на момент звернення позивача до суду, незважаючи на скасування слідчим суддею постанови слідчого від 21.09.2020 року про закриття кримінального провадження, ще 01.04.2021 року, про що достовірно відомо органу досудового розслідування. Згідно пояснень представника ТУ ДБР у м. Миколаєві у судовому засіданні, станом на 24.07.2023 року досудове розслідування к/п №42017160000000375 залишається невідновленим. Відповідно до ст. 12 КК України, кримінальні правопорушення, відповідальність за які передбачена ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 372 КК України, віднесені до категорії нетяжких злочинів. Більшість обставин, про які вказував [PERSON] , ініціюючи питання щодо внесення відомостей до ЄРДР (к/п №42017160000000375), були задокументовані у кримінальному провадженні № 42013170000000006, за яким вироком Любашівського районного суду Одеської області від 14.03.2016 року у справі №507/214/15 [PERSON] було визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та виправдано його в зв`язку з недоведеністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 27.07.2016 року вказаний вилок залишено без змін, Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справі 03.11.2016 року відмовлено у відкритті касаційного провадження. З наданої ТУ ДБР у м. Миколаєві засвідченої копії к/п №42017160000000375 вбачається, що у зазначеному кримінальному провадженні розслідувались злочини загально-кримінальної спрямованості та службові злочини. Тобто останнє не містить громіздких, не типових судових експертиз (економічних, хімічних, будівельно-технічних), великих об`ємів інформації, що підлягає аналітиці (масиви бухгалтерської документації, митної документації та ін.) та слідчих дій, що проводяться в особливому порядку (контроль за вчиненням злочину, тощо). Зазначені факти свідчать про надзвичайну тривалість досудового розслідування у справі, яка не є занадто складною. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Виходячи з вимог розумності та справедливості, з урахуванням тих обставин, що наведені вище, суд вважає достатньою сатисфакцією стягнення з Держави грошової компенсації у розмірі 5 000 гривень. Щодо витрат, пов`язаних з оплатою допомоги представника потерпілого у кримінальному провадженні №42017160000000375. Щодо вимог про стягнення з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь [PERSON] судових витрати за надання правничої допомоги адвокатом в період досудового розслідування №42017160000000375 від 16.03.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ч. 372 та ч. 1 ст. 366 КК України в сумі 20000 гривень 00 копійок суд виходить з наступного. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України процесуальні витрати, серед іншого, складаються із витрат на правову допомогу. Відповідно до 120 КПК України витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження. Питання розподілу процесуальних витрат у кримінальному провадженні врегульовано ст. 124 КПК України, відповідно до якої у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. За відсутності в обвинуваченого коштів, достатніх для відшкодування зазначених витрат, вони компенсуються потерпілому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом для компенсації шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Положення, які стосуються процесуальних витрат, регламентовані главою 8 КПК. Натомість положення, які стосуються цивільного позову, визначені главою 9 КПК. Це свідчить про різну правову природу процесуальних витрат та шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням. Процесуальні витрати виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, є матеріальними витратами органів досудового розслідування, прокуратури, суду та інших учасників кримінального провадження. Натомість шкода у кримінальному провадженні пов`язана не з процесуальними відносинами, а з матеріально-правовими вчиненням кримінального правопорушення чи іншого суспільно-небезпечного діяння. Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Згідно висновків щодо застосування норм права, сформульованих Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.06.2020 року у справі №598/1781/17, провадження №13-47кс20, КПК України не обмежує процесуальну форму вирішення питання щодо розподілу процесуальних витрат, у тому числі витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком. Згідно висновків щодо застосування норм права, сформульованих Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 року у справі №462/6473/16ц, провадження №14-400цс18, питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду у кримінальному провадженні вирішується, у тій справі, в якій вони були понесені, за правилами КПК України. Якщо це питання не було вирішене судом, сторони кримінального провадження, свідок, експерт, спеціаліст і перекладач мають можливість оскаржити в цій частині ухвалене у справі судове рішення в апеляційному та касаційному порядку. А тому такі витрати не можуть бути стягнуті з обвинуваченого за позовом, поданим за правилами цивільного судочинства. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі № 920/715/17, провадження № 12-199гс18, та постанові Верховного Суду від 03.03.2021 року у справі № 638/17962/15, провадження № 61-9574св20. Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду міста Миколаєва від 01.04.2021 року по справі 487/749/21 (провадження №1-кс/4878/942/19) було скасовано постанову слідчого від 21.09.2020 року про закриття кримінального провадження, №42017160000000375, отже проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні є незавершеним. За такого вимога [PERSON] стягнення за наслідками розгляду даної цивільної справи процесуальних витрат, пов`язаних з оплатою допомоги представника потерпілого Опалька О.М. у кримінальному провадженні №42017160000000375, досудове розслідування якого є незавершеним, задоволенню не підлягають, оскільки в даному випадку вказані процесуальні витрати не збитками або шкодою в розумінні ст. ст. 1173, 1174 1176 ЦК України, на які вказує позивач. Обставини у справі №468/1036/18, на яку посилається позивач, стосувались пред`явлення особою, яка утримувалась під вартою та притягувалась до кримінальної відповідальності (справу закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України), витрат на надання їй правової допомоги для здійснення захисту від пред`явленого обвинувачення. Отже, обставини у справі №468/1036/18 не є подібними з обставинами даної цивільної справи. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Щодо витрат на правову допомогу по даній цивільній справі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. За змістом ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката, згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано договір від 09.03.2021 року про надання професійної правничої допомоги, укладений 09.03.2021 року між [PERSON] та адвокатом Опальком Олегом Миколайовичем, попередній (орієнтовний) розрахунок сум судових витрат, наведений в додатку 1 до договору про надання правової допомоги від 09.03.2021 року на суму 5500 гривень, та акт виконаних робіт від 19.01.2023 року на суму 5500 гривень. З матеріалів справи вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5500 гривень є реальними, обґрунтованими, розумними та співмірними до ціни позову з урахуванням складності та значення справи для сторін, та підлягають стягненню з Держави на користь позивача.

Outcome: partial