Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-31 00:00:00

Адвокат Скіць Станіслав Миколайович, який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] про встановлення фактів, що мають юридичне значення та часткове визнання договору недійсним, посилаючись на те, що спір виник між сторонами у зв`язку з технічними помилками, допущеними [PERSON] та нотаріусом при оформленні договору позики від 17.03.2020 та договору іпотеки, укладеного на його забезпечення від 18.03.2020, на підставі яких [PERSON] отримала від позивача в борг 252000 грн. [PERSON] вирішила скористатись наявними в договорі описками та уникнути виконання свого обов`язку з повернення боргу кредитору та оспорює дійсність договору іпотеки в судовому порядку. У зв`язку з оспорюванням відповідачкою дійсності укладених договорів у позивача виникла необхідність у зверненні з цим позовом для усунення недоліків, наявних в договорах, шляхом встановлення в судовому порядку фактів, що мають юридичне значення. 17.03.2020 наприкінці дня [PERSON] звернулась до [PERSON] з проханням надати їй в борг кошти в розмірі 252 000 грн. Основна діяльність [PERSON] - організація діяльності ломбардів у м. Черкаси та надання грошових коштів в позику фізичною особою під заставу майна. Ломбардна діяльність - це діяльність з надання кредитів виключно під заставу майна, яке має бути передане на зберігання до ломбарду. Позику в розмірі 252000 грн. [PERSON] готова була забезпечити своєю квартирою, тому сторони домовились про укладення договору іпотеки для забезпечення зобов`язання [PERSON] щодо повернення позичених коштів. Отже, 17.03.2020 сторони узгодили основні умови надання відповідачці коштів в позику і в цей же день підписали декілька документів. При цьому, домовились, що кошти в позику [PERSON] надає із своїх особистих заощаджень, а не з коштів ломбарду. В розпорядженні у [PERSON] був бланк договору, який зазвичай використовували в його ломбардах і цей бланк сторони взяли за основу для підписання договору позики. Так, 17.03.2020 сторони підписали договір позики (названий «договір №4 про надання фінансового кредиту»), при цьому [PERSON] не змінив шаблонну назву та не виключив деякі пункти договору, які стосувались ломбардної діяльності. Відповідно до договору позики (названий договором № 4 про надання фінансового кредиту) від 17 березня 2020 року [PERSON] (кредитодавець) надав [PERSON] (позичальник) позику на суму 252 000,00 грн. зі сплатою відсотків 6,0 % на місяць на строк до 17 березня 2023 року. В цей же день 17.03.2020 [PERSON] написала заяву про відсутність на неї впливу та примусу будь-яких осіб при отриманні коштів в позику та передачі в заставу належного майна. В цей же день 17.03.2020 [PERSON] склала заяву про те, що на момент укладення з [PERSON] договору іпотеки в зареєстрованому шлюбі вона не перебуває та сім`єю з будь-якими особами не проживає, квартира по [ADDRESS] є її особистою власністю. Сторони мали намір в той же день 17.03.2020 звернутись до нотаріуса для укладення договору іпотеки. Однак, оскільки [PERSON] прибула до [PERSON] наприкінці дня, тому договір іпотеки в той же день не вдалось оформити. Тому, на наступний день 18.03.2020 сторони прибули до нотаріуса з метою укласти нотаріально посвідчений договір іпотеки. 18 березня 2020 року на забезпечення основного зобов`язання між [PERSON] та [PERSON] укладено Іпотечний договір № 1-790, який посвідчений державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за №1-790. Відомості про державну реєстрацію іпотеки внесено в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки, витяг №204590254 від 18.03.2020. В іпотечному договорі (в первісному вигляді, до внесення виправлень нотаріусом) було зазначено, що він укладений на забезпечення договору кредиту від 18 березня 2020 року на суму кредиту 252 000,00 грн. під 6,0% місячних на строк до 18 березня 2023 року, предмет іпотеки - однокімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 31,5 кв.м житловою площею 15,9 кв.м, належна відповідачці на підставі договору купівлі-продажу від 18.12.2017 р. вартістю 286 000,00 грн. В іпотечному договорі нотаріус припустився помилки - в тексті договору іпотеки невірно зазначив дату укладення основного договору: не 17.03.2020 (як правильно), а 18.03.2020 (невірно), а також строку закінчення основного зобов`язання. Через два дні 20.03.2020 після укладення договору іпотеки [PERSON] звернувся до нотаріуса з заявою про виправлення описки, а саме: виправити в тексті договору іпотеки - дату основного договору з 18.03.2020 на 17.03.2020, а також виправити строк закінчення зобов`язання з 18 березня 2023 року на 17 березня 2023 року. Отже, описка в Іпотечному договорі виправлена нотаріусом на підставі заяви [PERSON] від 20.03.2020. Відповідно до п.8.8 Іпотечного договору правовстановлюючий документ, а саме договір купівлі-продажу від 18 грудня 2017 року № 1-3739 буде знаходитись у іпотекодержателя. На виконання п. 8.8 Іпотечного договору [PERSON] після отримання позики передала [PERSON] правовстановлюючі документи на квартиру. Ді [PERSON] з передачі кредитору оригіналів правовстановлюючих документів на належне їй на праві власності майно та її добровільне внесення до Єдиного реєстру нерухомого майна обтяжень на квартиру - є свідченням визнання нею боргу (зобов`язання з повернення позики) перед кредитором. Факт передачі позики підтверджується також тим, що [PERSON] в день отримання коштів передала оригінали правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS] до моменту виконання своїх зобов`язань щодо повернення позичених коштів. Крім того, факт отримання коштів підтверджується змістом підписаних позивачем власноруч заяв від 17.03.2020 року. Також, в момент підписання кредитного договору та передачі коштів були присутні свідки, а саме [PERSON] та [PERSON] які бачили та можуть підтвердити, що [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти на загальну суму 252 000,00 грн., у період з 17 по 22 березня 2020 року. Позичальниця отримані кошти та відсотки за користування не повернула, неналежним чином виконувала взяті зобов`язання, тому 19.01.2022 [PERSON] направив [PERSON] вимогу про усунення порушення та повернення заборгованості за договором у зв`язку з неналежним виконанням нею договору позики. 01.02.2022 [PERSON] направила [PERSON] відповідь на вимогу, в якій відмовилась від виконання своїх зобов`язань з повернення коштів, стверджуючи, що договір позики не укладався, а договір іпотеки за її думкою є недійсним. 26 січня 2022 року [PERSON] звернулась до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про визнання іпотечного договору № 1-790 недійсним (справа №712/846/22). Підставою для визнання Іпотечного договору від 18 березня 2020 року недійсним та припинення іпотеки зазначала те, що між позивачкою та відповідачем 18.03.2020 не було укладено договору кредиту під 6 % місячних, за яким строк виконання зобов`язання з повернення коштів у розмірі 252 000,00 грн. настає 18.03.2020 року. Такого договору (документу) не існує в натурі. За договором кредиту, який вказано у п. 1.1.3. Договору, позивачка не отримувала жодних коштів. Таким чином, [PERSON] не заперечує факту укладення 17.03.2020 договору позики, натомість намагається скористатись помилкою в договорі іпотеки для визнання його недійсним. Таким чином, права позивача [PERSON] як позикодавця оспорюються відповідачкою, яка відмовляється від виконання взятих на себе зобов`язань, стверджуючи про неукладеність договору позики та оспорюючи дійсність договору іпотеки, що є підставою для звернення [PERSON] до суду з метою захисту свого законного права як кредитора. Суть кредитного договору полягає у наданні послуги фінансовою установою її клієнтам, натомість укладення договору позики не потребує наявності спеціального суб`єкта надання, а також обов`язковості оплати відповідної послуги у вигляді процентів, що залишається на розсуд сторін. Отже, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Також однією з відмінностей надання кредиту від позики є те, що позикодавець, як правило надає кошти, що належать йому на праві власності, а фінансова установа у більшості випадків діє за рахунок залучених коштів, зокрема банківських вкладів. Незважаючи на те, що згідно з Законом надання коштів у позику є фінансовою послугою, сама по собі позика, правовий режим якої, визначений Цивільним кодексом України не може апріорі вважатися фінансовою послугою, оскільки має деякі відмінності від позики, правовий режим якої визначається Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг). По-перше, стороною договору позики може бути будь-яка фізична або юридична особа, що має необхідний обсяг цивільної дієздатності; фінансові ж послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності. Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не передбачає можливості надання Фінансових послуг Фізичними особами, які не є суб`єктами підприємницької діяльності. По-друге, метою суб`єкта надання фінансової послуги є отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів, а мету суб`єкта надання позики Цивільним кодексом України не визначено. Аналіз наведених вище норм законодавства дає підстави зробити висновок про те, що Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не поширюється на відносини, що виникають між фізичними особами, які не є суб`єктами підприємницької діяльності, у процесі укладення, виконання та припинення договорів позики. Таким чином, основною відмінністю між договором позики та договором кредитування є суб`єкт кредитора: якщо це суб`єкт підприємницької діяльності, то грошові кошти надаються як фінансовий кредит, а правовідносини регулюються спеціальним Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», якщо кредитор - фізична особа без статусу підприємця, то грошові кошти надаються в позику, а правовідносини регулюються загальними положеннями ЦК України, а саме статтями 1046-1053 ЦК. З аналізу підписаного сторонами договору, яким надано кошти в борг відповідачці, вбачається, що кредитором є [PERSON] саме як фізична особа, який надав позику із коштів, що є його приватною власністю. В договорі відсутні жодні посилання на кредитора як на фінансову установу (в тому числі, ломбард), не вказано, що кошти, надані в позику, взяті з фінансової установи, чи мають бути повернуті на рахунки фінансової установи. Натомість, у пункті 3.1 договору позики зазначено, що погашення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюється позичальником за місцезнаходженням кредитодавця, або в установу банку на розрахунковий рахунок кредитодавця з обов`язковим повідомлення про це останнього. Кредитодавцем, як це зазначено у вступній частині договору, є фізична особа [PERSON] . Хоча в тексті договору позики надана позичальнику сума в борг і названа «фінансовим кредитом», однак з аналізу природи договору та характеру позичених коштів вбачається, що вона не надана фінансовою установою, тому не є кредитом в розумінні ст. 1054 ЦК України та положень Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуга. Оскільки основною відмінною характеристикою позики як кредиту є саме надання їх банком чи іншою фінансовою установою. В договорі від 17.03.2020 сторонами є фізичні особи без статусу підприємців, які узгодили між собою істотні умови позики: суму позики 252 000 грн., строк кредитування три роки, процентну ставку 6,0% на місяць, забезпечення зобов`язання неустойкою та іпотекою - квартирою за адресою [ADDRESS] . З огляду на викладене, вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] установлені правовідносини з надання в борг позики, а не кредиту. Враховуючи, що позичальниця намагається скористатись текстуальними дефектами договору від 17.03.2020 для уникнення виконання своїх зобов`язань з повернення позичених коштів, ефективним способом захисту права кредитора в даному конкретному випадку є звернення з вимогою про встановлення факту, що правочин, укладений 17.03.2020 між [PERSON] та [PERSON] та названий «договір №4 про надання фінансового кредиту» за своїм змістом є договором позики від 17.03.2022, а не договором про надання фінансового кредиту, оскільки позикодавцем є фізична особа, а не фінансова установа. Разом з тим, в пункті 8.8. договору позики від 17.03.2020 помилково є посилання на регулювання установлених між сторонами правовідносин Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Зокрема у п. 8.8 договору від 17.03.2020 зазначається: «Згідно вимог частини 1 ст. 6 підпункту 9-1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» Позичальник надає наступне підтвердження: Я, (ПІБ позичальника) підтверджую, що інформація (про фінансову послугу, її вартість, умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість, порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання такої послуги, правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги, механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги, реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів, розмір винагороди фінансової установи у разі, коли вона пропонує фінансові послуги, що надаються іншими фінансовими установами та інше), яка зазначена в частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» надана Кредитодавцем мені до укладання договору про надання Кредитодавцем фінансового кредиту, в повному обсязі, про що свідчить мій підпис ___/підпис/___дата (прописом) 17 березня 2020 року.» Пункт 8.8. договору від 17.03.2020 підлягає визнанню недійсним з огляду на таке. Так як, кредитором у зобов`язанні, що виникло між сторонами на підставі укладеного 17.03.2020 договору, є не банк чи інша фінансова установа, а фізична особа, яка надала позику із власних коштів, а не коштів фінансової установи, тому включення в пункті 8.8. договору від 17.03.2020 положень про його регулювання Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» суперечить ст. 1054 ЦК України та положенням самого Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», що є підставою для визнання п. 8.8. договору від 17.03.2020 недійсним. При цьому, визнання недійсним п. 8.8. договору позики від 17.03.2020 не впливає на суть договору від 17.03.2020 в цілому, оскільки правочин не змінює свого змісту та є чинним і без включення до нього недійсної частини. В пункті 8.7. договору від 17.03.2020 є таке положення: «З внутрішніми правилами Кредитодавця та Положенням про надання фінансових послуг Кредитодавцем ознайомлений(а): Позичальник: (підпис) [PERSON] (ПІБ).» Вказане положення не має значення для регулювання правовідносин, оскільки в договорі відсутнє посилання на те, що Положення про надання фінансових послуг є невід`ємною частиною договору. Тому окреме визнання недійсним цього положення договору (п. 8.7. договору від 17.03.2020) не потребується, оскільки не має правового значення. На забезпечення основного договору від 17.03.2020 між [PERSON] (іпотекодержатель), він же кредитор за основним зобов`язанням, та [PERSON] (іпотекодавець), вона ж боржник за основним зобов`язанням, укладено Іпотечний договір № 1-790 від 18.03.2020. Відповідно до листа від 20 березня 2020 року завідувача Першої черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю. В. повідомлено про те, що Першою черкаською державною нотаріальною конторою було виправлено в іпотечному договорі технічну помилку в даті договору кредиту (з 18 березня на 17 березня 2020 року), на яку є посилання в Іпотечному договорі, укладеному між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до пунктів 1.1.2 та 1.1.3 Іпотечного договору від 18 березня 2020 року він укладений на забезпечення основного договору - договору кредиту від 18 (закреслено нотаріусом, виправлено на 17) березня 2020 року на суму кредиту 252 000,00 гри. під 6,0% місячних на строк до 18 (закреслено нотаріусом, виправлено на 17) березня 2023 року, предмет іпотеки - однокімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 31,5 кв.м житловою площею 15,9 кв.м, належна позивачці на підставі договору купівлі-продажу від 18.12.2017 вартістю 286000,00 грн. Виправлення в договорі іпотеки (дати та назви укладення основного договору, а також закінчення строку зобов`язань) з цифри «8» на цифру «7» очевидно є результатом неуважності нотаріуса, який посвідчував договір іпотеки. До того ж, число змінено на одну одиницю, що в кінцевому підсумку суттєво не відіграє на інтереси як кредитора, так і позичальника. Похибка в датах - лише один день, що свідчить не про існування якогось іншого договору від 18.03.2020, а про технічну помилку, допущену нотаріусом, як органом, який державою уповноважено засвідчувати справжність правочину. Відомості про обтяження квартири на підставі іпотечного договору від 18.03.2020 внесено в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки. Таким чином, нотаріус виправив в тексті договору іпотеки допущену ним технічну помилку в частині зазначення дати укладення основного договору та закінчення строку виконання зобов`язань. Однак, в тексті договору іпотеки залишається зазначеним, що він укладений на забезпечення договору крелиту від 17.03.2020, а не договору позики від 17.03.2020, який насправді було вчинено між сторонами. Тому, заявник звертається з вимогою про встановлення факту, ідо іпотечний договір від 18.03.2020, укладений між [PERSON] та [PERSON] , вчинено на забезпечення основного зобов`язання, ідо виникло на підставі договору позики від 17.03.2020, а не договору кредиту від 17.03.2020. Відповідно до договору позики від 17 березня 2020 року [PERSON] (кредитодавець) надав [PERSON] (позичальник) позику на суму 252 000,00 грн. зі сплатою відсотків 6,0 % на місяць на строк до 17 березня 2023 року. Відповідно до Іпотечного договору від 18 березня 2020 року, укладеного між [PERSON] (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодавець), з урахуванням виправлень, внесених нотаріусом, він укладений в забезпечення договору кредиту від 17 березня 2020 року на суму кредиту 252 000,00 грн. під 6,0% місячних на строк до 17 березня 2023 року, предмет іпотеки - однокімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 31,5 кв.м житловою площею 15,9 кв.м, належна позивачці на підставі договору купівлі-продажу від 18.12.2017 р. вартістю 286 000,00 грн. Таким чином, суть, розмір, строк виконання основного зобов`язання повністю відображене в забезпечувальному договорі. Із умов обох договорів (договору позики від 17 березня 2020 та договору іпотеки від 18 березня 2020 року) вбачається, що умови основного зобов`язання, яке виникло між одними і тими самими сторонами ( [PERSON] - кредитор та [PERSON] - боржник), узгоджені між ними (сума позики 252000 грн., розмір відсотків 6,0%, строк дії зобов`язань до 17 березня 2023 року) та є одними і тими самими. В обох договорах (позики та іпотеки) зафіксована одна і та сама сума боргу 252 000 грн., той самий розмір відсотків 6,0% на місяць, той самий строк дії зобов`язань до 17 березня 2023 року. Іпотечний договір повністю відображає основне зобов`язання, яке виникло у [PERSON] перед [PERSON] : повернути тіло позики 252 000 грн., сплатити 6% місячних, в строк до 17.03.2023. З огляду на викладене, вбачається, що іпотечний договір від 18.03.2020, укладений між [PERSON] та [PERSON] , вчинено на забезпечення основного зобов`язання, що виникло на підставі договору позики від 17.03.2020, а не договору кредиту від 17.03.2020, що і просить встановити заявник. Зазначає, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які поніс і які очікує понести позивач у зв`язку із розглядом судом цієї справи становить 30 000,00 грн. Докази понесення витрат на професійну правничу допомогу будуть надані суду в процесі розгляду справи. Просить встановити, що правочин, укладений 17.03.2020 між [PERSON] та [PERSON] та названий «договір №4 про надання фінансового кредиту», за своїм змістом є договором позики від 17.03.2020., а не договором про надання фінансового кредиту. Визнати недійсним п. 8.8. договору позики від 17.03.2020, що укладений між [PERSON] та [PERSON] . Встановити, що іпотечний договір від 18.03.2020 укладений між [PERSON] та [PERSON] , вчинено на забезпечення основного зобов`язання, що виникло на підставі договору позики від 17.03.2020, а не договору кредиту. Судові витрати стягнути з відповідачки на користь позивача. Представник позивача в судове засідання не з`явився, скерував до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, скерував до суд заяву про розгляд справи без його участі, проти позовних вимог заперечує з підстав зазначених у відзиві. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. В судовому засіданні встановлено, що 17.03.2020 наприкінці дня [PERSON] звернулась до [PERSON] з проханням надати їй в борг кошти в розмірі 252 000 грн. Основна діяльність [PERSON] - організація діяльності ломбардів у м. Черкаси та надання грошових коштів в позику фізичною особою під заставу майна. Ломбардна діяльність - це діяльність з надання кредитів виключно під заставу майна, яке має бути передане на зберігання до ломбарду. Позику в розмірі 252000 грн. [PERSON] готова була забезпечити своєю квартирою, тому сторони домовились про укладення договору іпотеки для забезпечення зобов`язання [PERSON] щодо повернення позичених коштів. Отже, 17.03.2020 сторони узгодили основні умови надання відповідачці коштів в позику і в цей же день підписали декілька документів. При цьому, домовились, що кошти в позику [PERSON] надає із своїх особистих заощаджень, а не з коштів ломбарду. В розпорядженні у [PERSON] був бланк договору, який зазвичай використовували в його ломбардах і цей бланк сторони взяли за основу для підписання договору позики. Так, 17.03.2020 сторони підписали договір позики (названий «договір №4 про надання фінансового кредиту»), при цьому [PERSON] не змінив шаблонну назву та не виключив деякі пункти договору, які стосувались ломбардної діяльності. Відповідно до договору позики (названий договором № 4 про надання фінансового кредиту) від 17 березня 2020 року [PERSON] (кредитодавець) надав [PERSON] (позичальник) позику на суму 252 000,00 грн. зі сплатою відсотків 6,0 % на місяць на строк до 17 березня 2023 року. В цей же день 17.03.2020 [PERSON] написала заяву про відсутність на неї впливу та примусу будь-яких осіб при отриманні коштів в позику та передачі в заставу належного майна. В цей же день 17.03.2020 [PERSON] склала заяву про те, що на момент укладення з [PERSON] договору іпотеки в зареєстрованому шлюбі вона не перебуває та сім`єю з будь-якими особами не проживає, квартира по [ADDRESS] є її особистою власністю. Сторони мали намір в той же день 17.03.2020 звернутись до нотаріуса для укладення договору іпотеки. Однак, оскільки [PERSON] прибула до [PERSON] наприкінці дня, тому договір іпотеки в той же день не вдалось оформити. Тому, на наступний день 18.03.2020 сторони прибули до нотаріуса з метою укласти нотаріально посвідчений договір іпотеки. 18 березня 2020 року на забезпечення основного зобов`язання між [PERSON] та [PERSON] укладено Іпотечний договір № 1-790, який посвідчений державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за №1-790. Відомості про державну реєстрацію іпотеки внесено в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки, витяг №204590254 від 18.03.2020. В іпотечному договорі (в первісному вигляді, до внесення виправлень нотаріусом) було зазначено, що він укладений на забезпечення договору кредиту від 18 березня 2020 року на суму кредиту 252 000,00 грн. під 6,0% місячних на строк до 18 березня 2023 року, предмет іпотеки - однокімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 31,5 кв.м житловою площею 15,9 кв.м, належна відповідачці на підставі договору купівлі-продажу від 18.12.2017 р. вартістю 286 000,00 грн. В іпотечному договорі нотаріус припустився помилки - в тексті договору іпотеки невірно зазначив дату укладення основного договору: не 17.03.2020 (як правильно), а 18.03.2020 (невірно), а також строку закінчення основного зобов`язання. Через два дні 20.03.2020 після укладення договору іпотеки [PERSON] звернувся до нотаріуса з заявою про виправлення описки, а саме: виправити в тексті договору іпотеки - дату основного договору з 18.03.2020 на 17.03.2020, а також виправити строк закінчення зобов`язання з 18 березня 2023 року на 17 березня 2023 року. Отже, описка в Іпотечному договорі виправлена нотаріусом на підставі заяви [PERSON] від 20.03.2020. Відповідно до п.8.8 Іпотечного договору правовстановлюючий документ, а саме договір купівлі-продажу від 18 грудня 2017 року № 1-3739 буде знаходитись у іпотекодержателя. На виконання п. 8.8 Іпотечного договору [PERSON] після отримання позики передала [PERSON] правовстановлюючі документи на квартиру. Дії [PERSON] з передачі кредитору оригіналів правовстановлюючих документів на належне їй на праві власності майно та її добровільне внесення до Єдиного реєстру нерухомого майна обтяжень на квартиру - є свідченням визнання нею боргу (зобов`язання з повернення позики) перед кредитором. Факт передачі позики підтверджується також тим, що [PERSON] в день отримання коштів передала оригінали правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS] до моменту виконання своїх зобов`язань щодо повернення позичених коштів. Крім того, факт отримання коштів підтверджується змістом підписаних позивачем власноруч заяв від 17.03.2020 року. Також, в момент підписання кредитного договору та передачі коштів були присутні свідки, а саме [PERSON] та [PERSON] які бачили та можуть підтвердити, що [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти на загальну суму 252 000,00 грн., у період з 17 по 22 березня 2020 року. Позичальниця отримані кошти та відсотки за користування не повернула, неналежним чином виконувала взяті зобов`язання, тому 19.01.2022 [PERSON] направив [PERSON] вимогу про усунення порушення та повернення заборгованості за договором у зв`язку з неналежним виконанням нею договору позики. 01.02.2022 [PERSON] направила [PERSON] відповідь на вимогу, в якій відмовилась від виконання своїх зобов`язань з повернення коштів, стверджуючи, що договір позики не укладався, а договір іпотеки за її думкою є недійсним. 26 січня 2022 року [PERSON] звернулась до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про визнання іпотечного договору № 1-790 недійсним (справа №712/846/22). Підставою для визнання Іпотечного договору від 18 березня 2020 року недійсним та припинення іпотеки зазначала те, що між позивачкою та відповідачем 18.03.2020 не було укладено договору кредиту під 6 % місячних, за яким строк виконання зобов`язання з повернення коштів у розмірі 252 000,00 грн. настає 18.03.2020 року. Такого договору (документу) не існує в натурі. За договором кредиту, який вказано у п. 1.1.3. Договору, позивачка не отримувала жодних коштів. Таким чином, [PERSON] не заперечує факту укладення 17.03.2020 договору позики, натомість намагається скористатись помилкою в договорі іпотеки для визнання його недійсним. Таким чином, права позивача [PERSON] як позикодавця оспорюються відповідачкою, яка відмовляється від виконання взятих на себе зобов`язань, стверджуючи про неукладеність договору позики та оспорюючи дійсність договору іпотеки, що є підставою для звернення [PERSON] до суду з метою захисту свого законного права як кредитора. Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Позовні вимоги в частині вимоги про встановлення факту, що правочин, укладений 17.03.2020 між [PERSON] та [PERSON] та названий «договір №4 про надання фінансового кредиту», за своїм змістом є договором позики від 17.03.2022 підлягають до задоволення виходячи з наступного. Відносини з укладення, виконання, припинення договору позики регулюються цивільним та фінансовим законодавством. Цивільний кодекс України визначає підстави укладення, порядку виконання та припинення договору позики (статті 1046-1053 ЦК). Водночас, Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг)) встановлює, що надання коштів у позику є фінансовою послугою та визначає правові засади надання таких послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю, пов`язану з їх надання. Відповідно до статей 1046 та 1048 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути кошти (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Натомість, фінансова послуга - це операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Цивільний кодекс України розмежовує поняття позики та кредиту і присвячує їм окремі параграфи. Незважаючи на те, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, яким врегульовано відносини надання позики, суть кредитного договору має кардинальні відмінності. Суть кредитного договору полягає у наданні послуги фінансовою установою її клієнтам, натомість укладення договору позики не потребує наявності спеціального суб`єкта надання, а також обов`язковості оплати відповідної послуги у вигляді процентів, що залишається на розсуд сторін. Отже, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Також однією з відмінностей надання кредиту від позики є те, що позикодавець, як правило надає кошти, що належать йому на праві власності, а фінансова установа у більшості випадків діє за рахунок залучених коштів, зокрема банківських вкладів. Згідно із пунктом 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг) фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка віднесена до відповідного реєстру у порядку, встановленому законом. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг. При цьому, вказаний Закон відносить послугу з надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту до виключного переліку Фінансових послуг та встановлює, що право на здійснення цієї операції мають Фінансові установи, а також, якщо це прямо передбачено законом, Фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності. Незважаючи на те, що згідно з Законом надання коштів у позику є фінансовою послугою, сама по собі позика, правовий режим якої, визначений Цивільним кодексом України не може апріорі вважатися фінансовою послугою, оскільки має деякі відмінності від позики, правовий режим якої визначається Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг). По-перше, стороною договору позики може бути будь-яка фізична або юридична особа, що має необхідний обсяг цивільної дієздатності; фінансові ж послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності. Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не передбачає можливості надання Фінансових послуг Фізичними особами, які не є суб`єктами підприємницької діяльності. По-друге, метою суб`єкта надання фінансової послуги є отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів, а мету суб`єкта надання позики Цивільним кодексом України не визначено. Аналіз наведених вище норм законодавства дає підстави зробити висновок про те, що Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не поширюється на відносини, що виникають між фізичними особами, які не є суб`єктами підприємницької діяльності, у процесі укладення, виконання та припинення договорів позики. Таким чином, основною відмінністю між договором позики та договором кредитування є суб`єкт кредитора: якщо це суб`єкт підприємницької діяльності, то грошові кошти надаються як фінансовий кредит, а правовідносини регулюються спеціальним Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», якщо кредитор - фізична особа без статусу підприємця, то грошові кошти надаються в позику, а правовідносини регулюються загальними положеннями ЦК України, а саме статтями 1046-1053 ЦК. З аналізу підписаного сторонами договору, яким надано кошти в борг відповідачці, вбачається, що кредитором є [PERSON] саме як фізична особа, який надав позику із коштів, що є його приватною власністю. В договорі відсутні жодні посилання на кредитора як на фінансову установу (в тому числі, ломбард), не вказано, що кошти, надані в позику, взяті з фінансової установи, чи мають бути повернуті на рахунки фінансової установи. Натомість, у пункті 3.1 договору позики зазначено, що погашення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюється позичальником за місцезнаходженням кредитодавця, або в установу банку на розрахунковий рахунок кредитодавця з обов`язковим повідомлення про це останнього. Кредитодавцем, як це зазначено у вступній частині договору, є фізична особа [PERSON] . Хоча в тексті договору позики надана позичальнику сума в борг і названа «фінансовим кредитом», однак з аналізу природи договору та характеру позичених коштів вбачається, що вона не надана фінансовою установою, тому не є кредитом в розумінні ст. 1054 ЦК України та положень Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуга. Оскільки основною відмінною характеристикою позики як кредиту є саме надання їх банком чи іншою фінансовою установою. В договорі від 17.03.2020 сторонами є фізичні особи без статусу підприємців, які узгодили між собою істотні умови позики: суму позики 252 000 грн., строк кредитування три роки, процентну ставку 6,0% на місяць, забезпечення зобов`язання неустойкою та іпотекою - квартирою за адресою [ADDRESS] . З огляду на викладене, вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] установлені правовідносини з надання в борг позики, а не кредиту. Разом з тим, в пункті 8.8. договору позики від 17.03.2020 помилково є посилання на регулювання установлених між сторонами правовідносин Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Зокрема у п. 8.8 договору від 17.03.2020 зазначається: «Згідно вимог частини 1 ст. 6 підпункту 9-1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» Позичальник надає наступне підтвердження: Я, (ПІБ позичальника) підтверджую, що інформація (про фінансову послугу, її вартість, умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість, порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання такої послуги, правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги, механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги, реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів, розмір винагороди фінансової установи у разі, коли вона пропонує фінансові послуги, що надаються іншими фінансовими установами та інше), яка зазначена в частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» надана Кредитодавцем мені до укладання договору про надання Кредитодавцем фінансового кредиту, в повному обсязі, про що свідчить мій підпис ___/підпис/___дата (прописом) 17 березня 2020 року.» Згідно з частиною першою ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. З статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як визначено пунктом 2 частини 2 статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. В силу положень статті 1054 ЦК України кредитодавцем за кредитним договором може бути лише банк або інша фінансова установа, яка відповідно до договору зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник, який може бути фізичною особою, у свою чергу, зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Крім того, згідно частини 1 ст. 5 Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуго фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Так як, кредитором у зобов`язанні, що виникло між сторонами на підставі укладеного 17.03.2020 договору, є не банк чи інша фінансова установа, а фізична особа, яка надала позику із власних коштів, а не коштів фінансової установи, тому включення в пункті 8.8. договору від 17.03.2020 положень про його регулювання Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» суперечить ст. 1054 ЦК України та положенням самого Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», що є підставою для визнання п. 8.8. договору від 17.03.2020 недійсним. При цьому, визнання недійсним п. 8.8. договору позики від 17.03.2020 не впливає на суть договору від 17.03.2020 в цілому, оскільки правочин не змінює свого змісту та є чинним і без включення до нього недійсної частини. В пункті 8.7. договору від 17.03.2020 є таке положення: «З внутрішніми правилами Кредитодавця та Положенням про надання фінансових послуг Кредитодавцем ознайомлений(а): Позичальник: (підпис) [PERSON] (ПІБ).» Вказане положення не має значення для регулювання правовідносин, оскільки в договорі відсутнє посилання на те, що Положення про надання фінансових послуг є невід`ємною частиною договору. Тому окреме визнання недійсним цього положення договору (п. 8.7. договору від 17.03.2020) не потребується, оскільки не має правового значення. На забезпечення основного договору від 17.03.2020 між [PERSON] (іпотекодержатель), він же кредитор за основним зобов`язанням, та [PERSON] (іпотекодавець), вона ж боржник за основним зобов`язанням, укладено Іпотечний договір № 1-790 від 18.03.2020. Відповідно до листа від 20 березня 2020 року завідувача Першої черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю. В. повідомлено про те, що Першою черкаською державною нотаріальною конторою було виправлено в іпотечному договорі технічну помилку в даті договору кредиту (з 18 березня на 17 березня 2020 року), на яку є посилання в Іпотечному договорі, укладеному між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до пунктів 1.1.2 та 1.1.3 Іпотечного договору від 18 березня 2020 року він укладений на забезпечення основного договору - договору кредиту від 18 (закреслено нотаріусом, виправлено на 17) березня 2020 року на суму кредиту 252 000,00 гри. під 6,0% місячних на строк до 18 (закреслено нотаріусом, виправлено на 17) березня 2023 року, предмет іпотеки - однокімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 31,5 кв.м житловою площею 15,9 кв.м, належна позивачці на підставі договору купівлі-продажу від 18.12.2017 вартістю 286000,00 грн. Виправлення в договорі іпотеки (дати та назви укладення основного договору, а також закінчення строку зобов`язань) з цифри «8» на цифру «7» очевидно є результатом неуважності нотаріуса, який посвідчував договір іпотеки. До того ж, число змінено на одну одиницю, що в кінцевому підсумку суттєво не відіграє на інтереси як кредитора, так і позичальника. Похибка в датах - лише один день, що свідчить не про існування якогось іншого договору від 18.03.2020, а про технічну помилку, допущену нотаріусом, як органом, який державою уповноважено засвідчувати справжність правочину. Відомості про обтяження квартири на підставі іпотечного договору від 18.03.2020 внесено в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки. Таким чином, нотаріус виправив в тексті договору іпотеки допущену ним технічну помилку в частині зазначення дати укладення основного договору та закінчення строку виконання зобов`язань. Однак, в тексті договору іпотеки залишається зазначеним, що він укладений на забезпечення договору кредиту від 17.03.2020, а не договору позики від 17.03.2020, який насправді було вчинено між сторонами. Згідно з ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно з ч. 1 статті 584 ЦК України у договорі застави визначаються суть, розмір і строк (терміні виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, та (або) посилання на договір чи інший правочин, яким встановлено основне зобов`язання, подається опис предмета застави, а також визначаються інші умови, погоджені сторонами договору. Відповідно до частини першої ст. 584 ЦПК України із застосуванням сполучника «та/або» дозволяє зробити висновок, що першочергове значення в договорі іпотеки має відображення саме суті, розміру і строку (терміну) виконання зобов`язання. Відповідно до договору позики від 17 березня 2020 року [PERSON] (кредитодавець) надав [PERSON] (позичальник) позику на суму 252 000,00 грн. зі сплатою відсотків 6,0 % на місяць на строк до 17 березня 2023 року. Відповідно до Іпотечного договору від 18 березня 2020 року, укладеного між [PERSON] (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодавець), з урахуванням виправлень, внесених нотаріусом, він укладений в забезпечення договору кредиту від 17 березня 2020 року на суму кредиту 252 000,00 грн. під 6,0% місячних на строк до 17 березня 2023 року, предмет іпотеки - однокімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 31,5 кв.м житловою площею 15,9 кв.м, належна позивачці на підставі договору купівлі-продажу від 18.12.2017 р. вартістю 286 000,00 грн. Таким чином, суть, розмір, строк виконання основного зобов`язання повністю відображене в забезпечувальному договорі. Із умов обох договорів (договору позики від 17 березня 2020 та договору іпотеки від 18 березня 2020 року) вбачається, що умови основного зобов`язання, яке виникло між одними і тими самими сторонами ( [PERSON] - кредитор та [PERSON] - боржник), узгоджені між ними (сума позики 252000 грн., розмір відсотків 6,0%, строк дії зобов`язань до 17 березня 2023 року) та є одними і тими самими. В обох договорах (позики та іпотеки) зафіксована одна і та сама сума боргу 252 000 грн., той самий розмір відсотків 6,0% на місяць, той самий строк дії зобов`язань до 17 березня 2023 року. Іпотечний договір повністю відображає основне зобов`язання, яке виникло у [PERSON] перед [PERSON] : повернути тіло позики 252 000 грн., сплатити 6% місячних, в строк до 17.03.2023. З огляду на викладене, вбачається, що іпотечний договір від 18.03.2020, укладений між [PERSON] та [PERSON] , вчинено на забезпечення основного зобов`язання, що виникло на підставі договору позики від 17.03.2020, а не договору кредиту від 17.03.2020. Між сторонами виник спір у зв`язку з технічними помилками, допущеними [PERSON] та нотаріусом при оформленні договору позики від 17.03.2020 та договору іпотеки, укладеного на його забезпечення від 18.03.2020, на підставі яких [PERSON] отримала від позивача в борг 252000 грн. Суд вважає за необхідне зазначити, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 липня 2022 року позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним задоволено повністю. Визнано недійсним Іпотечний договір від 18 березня 2020 року № 1-790, посвідчений державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В., який укладений між [PERSON] та [PERSON] . Витребувано у [PERSON] на користь [PERSON] оригінал купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 18 грудня 2017 року № 1-3739. Постановою Черкаського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 липня 2022 року скасовано. Прийнято у справі нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним. Постановою Верховного Суду від 31 травня 2023 року постанову Черкаського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року залишено без змін. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Отже враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Статтею 81 ЦПК України встановлено обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 2977,20 грн.

Outcome: approved