Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-18 00:00:00

[PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] ) звернулася до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області із позовною заявою до Нижньовербізької сільської ради про встановлення факту постійного проживання [PERSON] , із спадкодавцем [PERSON] , на момент відкриття спадщини у будинку [ADDRESS] . Встановити факт що [PERSON] , та [PERSON] , є троюрідні брат та сестра (внуки [PERSON] та [PERSON] ) та визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , що складається із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 45.4 кв.м., житловою площею 16.5 кв.м., по [ADDRESS] . Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 24 травня 2023 року суд відкрив провадження у справі, призначив підготовче судове засідання та витребував матеріали спадкової справи, а ухвалою суду від 23 червня 2023 року підготовче провадження у справі було закрите, справу було призначено до розгляду по суті на 19 липня 2023 року. Відповідач подав заяву, якою просив розглядати справу без їх участі. Таку ж заяву подав і позивача. За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Стислий виклад позицій учасників справи. Аргументи позивача. [INFO] помер її троюрідний брат [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина за законом. І з метою оформлення спадщини після смерті троюрідного брата, позивачка звернулася до приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Григорець В.М. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на майно, але в отриманні такого свідоцтва нотаріус відмовив, оскільки позивачка пропустила строк прийняття спадщини. У зв`язку із чим, позивачка просить встановити факт спільного проживання з [PERSON] та визнати за нею право власності на спадкове майно. Крім того позивачка просить встановити факт родинних відносин, між нею та [PERSON] , оскільки вона не може відновити актові записи, так як всі померли. Позиція відповідача. Просили розглянути справу без їх участі. Оцінка суду щодо фактів. Згідно з архівними довідками [PERSON] , яка народилась [INFO] , [PERSON] , яка народилась [INFO] є дітьми [PERSON] та [PERSON] , доньки [PERSON] (а.с.13-14). Крім того, з архівної довідки також вбачається, що [PERSON] , яка народилась [INFO] є дочкою [PERSON] , донькою [PERSON] і [PERSON] (а.с. 15). Відповідно до запису акту про шлюб № 4 [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , та змінила прізвище з: « [PERSON] », на: « [PERSON] » (а.с.29). А [INFO] народився [PERSON] , батьками якого, згідно запису про народження № 6, були [PERSON] та [PERSON] (а.с. 28). Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126,133,135 Сімейного кодексу України батьками [PERSON] зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10) [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу та змінила прізвище з: « [PERSON] », на: « [PERSON] » (а.с.12). [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої, згідно свідоцтва про народження, були [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу та змінила прізвище з: « [PERSON] », на: « [PERSON] » (а.с.10). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.7). Крім того [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується також копією свідоцтва про смерть (а.с. 8). Отже, суд вважає доведеним те, що [PERSON] та [PERSON] були троюрідними братом і сестрою. Відповідно до довідки Нижньовербізької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області, на день своєї смерті, [PERSON] був зареєстрований і проживав за адресою [ADDRESS] . (а.с. 19-23). А згідно з актом Нижньовербізької сільської ради встановлено, що позивачка здійснювала догляд за [PERSON] , за адресою [ADDRESS] (а.с.18), проживала із ним до його смерті, що також підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON] (а.с.24-26). Отже, суд вважає доведеним і те, що [PERSON] та [PERSON] постійно проживали разом на момент його смерті. За даними обласного комунального підприємства «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» (виписки з інвентаризаційних матеріалів), а також технічного паспорту, на будинок садибного типу та господарськими будівлями та спорудами, які розташовані у [ADDRESS] , мають такий склад: житловий будинок (літера за планом - А); сарай (літера за планом - Б) - (а.с. 30, 31-35). А згідно з даними погосподарської книги Нижньовербізької ради сільської ради, [PERSON] мав у приватній власності вказане домоволодіння, побудоване ще у 1957 році (а.с.19-23). Для отримання спадщини [PERSON] , [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Григорець В.М. однак вказаний нотаріус відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва на житловий будинок (а.с.27), хоча спадкова справа не заводилась (а.с.69-70). Оцінка суду щодо правовідносин учасників. Із встановлених обставин вбачається вступ позивача у цивільно-правові відносини щодо власності в межах яких, виник спір щодо набуття позивачем права власності на нерухоме майно, у порядку спадкування, на яке претендує відповідач. Оцінка суду щодо права позивача. Положеннями статті 41 Конституції України гарантується право кожного володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (який набув чинності для України 11 вересня 1997 року) також передбачає право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном. З огляду на положення частини 1 статті 181 та 182 Цивільного кодексу України, житловий будинок та господарська будівля, розташовані у [ADDRESS] слід розглядати як нерухому річ, право власності на яке, а також його виникнення, перехід і припинення підлягає державній реєстрації. Законом, який регулює відносини пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV. Статтею 3\~цього закону\~передбачено,\~що державна\~реєстрація прав\~є обов`язковою,\~інформація про\~права на\~нерухоме майно\~підлягає внесенню\~до Державного\~реєстру речових\~прав на\~нерухоме майно.\~Проте,\~частиною 4\~цієї статті\~гарантується,\~що права\~на нерухоме\~майно,\~що виникли\~до 01\~січня 2013\~року,\~визнаються дійсними\~за наявності\~однієї з\~таких умов: 1)\~реєстрація таких\~прав була\~проведена відповідно\~до законодавства,\~що діяло\~на момент\~їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. А тому, суд відзначає наступне. З огляду на положення частини 1 статті 10 та частини 1 статті 101 ЦК Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (який діяв на території нинішньої України з 01 січня 1964 року до 01 січня 2004 року, а тому підлягає застосуванню, - надалі за текстом ЦК УРСР), в особистій власності громадян могли бути жилі будинки та господарські будівлі і споруди, а також інше майно, яке вони також мали права заповідати та успадковувати. Разом з цим, в силу положень вказаного ЦК УРСР та «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР» (що була затверджена Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та діяла по 19 січня 1996 року), на той час законодавство не передбачало обов`язкової реєстрації прав власності на будь-яке нерухоме майно, в тому числі й жилі і садові будинки та господарські будівлі. Тому суд не має жодних сумнівів у тому, що [PERSON] , за життя, дійсно належало право власності на вказане вище домоволодіння. З 15 квітня 1991 року, постановою Верховної Ради Української РСР, було введено в дію Закон Української РСР «Про власність» (який діяв по 20 червня 2007 року), відповідно до якого, щодо правовідносин, які виникли до 15 квітня 1991 року, цей закон застосовується до тих прав та обов`язків, що виникнуть після введення його в дію. І цей закон не передбачив положень які б позбавляли або припиняли набуті громадянами раніше права приватної власності на нерухоме майно, в тому числі й право власності на садові будинки та господарські будівлі. А з 01 січня 2004 року, набув чинності Цивільний кодекс України, відповідно до пункту 4 прикінцевих та перехідних положень якого, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Отже, навіть після ведення в дію і вказаного кодексу, набуте [PERSON] право власності на вказаний вище житловий будинок і господарську будівлю, продовжувало діяти та не припинились. Але разом з цим, цей кодекс передбачає наступне. Відповідно до положень частини 1 статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). А згідно з положеннями частини 1 статті 1218 цього ж кодексу, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Отже, у зв`язку із смертю [PERSON] відкрилась його спадщина, до складу якої увійшло його право власності на житловий будинок (літера за планом - А) та господарську будівлю у вигляді сараю (літера за планом - Б), що розташовані у [ADDRESS] . Позаяк його право власності на таке нерухоме майно, існувало в нього на момент його смерті і не відноситься до тих прав, які в силу положень статті 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини, бо припиняються. Положення частини 1 статті 1223 ЦК України передбачають, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. А в силу положень частини 2 статті 1223 цього ж кодексу, тільки у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. При цьому суд враховує, що з огляду на положення частини 3 статті 1268 та частини 1 статті 1269 ЦК України, якщо спадкоємець, постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, він вважається таким, що прийняв її, якщо протягом шести місяців з часу відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї; якщо спадкоємець, постійно не проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, такий спадкоємець має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. І з огляду на матеріали справи, [PERSON] постійно проживала з спадкодавцем, оскільки доглядала його. А за таких обставин, суд вважає, що саме позивач є єдиною спадкоємицею [PERSON] (а.с.69-70), і відповідно саме вона успадкувала його право власності на вказане нерухоме майно, ставши одноособовим власником цього майна, право приватної власності на яке претендує отримати відповідач. Тож, вказане право позивачки підлягає судовому захисту. З огляду на положення частини третьої статті 8, частини четвертої статті 13 та частини першої статті 55 Конституції України, держава гарантує будь-якому суб`єкту права власності можливість звернутись до суду за захистом цього права. А згідно з статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, у спосіб, визначений законами України. Тож суд враховує, що в силу пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України, способом захисту цивільного права може бути і його визнання судом. При цьому, з огляду на положення статті 392 цього ж кодексу, позов про визнання права власності може бути подано власником майна, якщо це право не визнається будь-якою іншою особою. Отже враховуючи викладене, та те, що на право приватної власності позивача претендує відповідач, у випадку не прийняття ним спадщини або не визнання цього судом, обраний позивачем спосіб захисту його права приватної власності на зазначену нерухомість слід визнати належно обраним, а позовні вимоги доведеними, і тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Цивільним судочинством України, в силу положень статті 2, частини 1 статті 4 і 5 та частини 1 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, захист цивільного права будь-якої людини можливий у тому числі і способом встановлення факту родинних відносин рішенням суду. І оскільки від встановлення факту того, що позивач був троюрідним братом [PERSON] , залежить виникнення у останньої права на її спадщину, яке не визнається нотаріусом, в силу положень статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, таке право підлягає захисту шляхом задоволення її заяви про встановлення факту родинних відносин. Таким чином,

Outcome: approved