Jurisdiction: civil
Date: 2023-07-31 00:00:00

В липні 2023 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В позовній заяві позивач вказав, що 28 травня 1996 року вони з відповідачкою зареєстрували шлюб в Сосулівській сільській раді Чортківського району Тернопільської області, актовий запис № 4. Від шлюбу у них є троє дітей: повнолітня дочка [PERSON] , [INFO] , повнолітній син [PERSON] , [INFO] , та малолітня дочка [PERSON] , [INFO] . Позивач з неповнолітньою дочкою зареєстрований та проживає в [ADDRESS]. Дружина тривалий період перебувала за межами країни, на даний час з ними не проживає, життям малолітньої дочки не цікавиться. Спільного господарства вони не ведуть з лютого 2023 року, проживають окремо. Фактично їх сім`я розпалася, існує формально. За вказаних обставин [PERSON] просить шлюб розірвати, малолітню дочку [PERSON] залишити проживати з ним. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Манорик Г. Г. в судовому засіданні позовні вимоги підтримують, просять задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, від неї до суду поступила заява про визнання позову, в якій вона просить розгляд справи проводити в її відстуності, так як вона перебуває за межами України з 13 липня 2023 року, в Республіці Польща. Позовні вимоги позивача вона визнає в повному обсязі, просить їх задовольнити. Дочка [PERSON] проживає з батьком, який її матеріально утримує, піклується про неї, вона такої можливості не має. Просить після розірвання шлюбу дочку [PERSON] залишити проживати з батьком [PERSON] . Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши докази по справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Судом встановлено, що з 28 травня 1996 року сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрували в Сосулівській сільській раді Чортківського району Тернопільської області, актовий запис № 4. Від шлюбу вони мають двох повнолітніх дітей та малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . З лютого 2023 року сторони спільного господарства не ведуть, проживають окремо. Малолітня дочка проживає з батьком. Фактично їх сім`я розпалася, існує формально. Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до частини шостої статті 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Згідно з частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України). Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до частини першої статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що йдеться у статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» у ч.1 підпункту «с» - «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Таким чином, примушування до перебування у шлюбі одного з подружжя, який проти цього заперечує, буде порушувати його законні права та інтереси і суперечити вимогам закону. Отже, фактичні обставини справи та відносини, що склалися між сторонами, свідчать про те, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] носить формальний характер, подальше спільне життя і збереження сім`ї є неможливим і це буде суперечити інтересам сторін, а тому позов щодо розірвання шлюбу є обґрунтованим і його слід задовольнити. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до частин третьої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Водночас у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. До такого ж висновку Верховний Суд дійшов і у постанові від 23 березня 2021 року по справі №339/143/20. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами на момент розгляду справи відсутній спір між батьками щодо місця проживання дітей, такий позов ані позивач, ані відповідачка не пред`являли. Більше того, в судовому засіданні з поступленої заяви встановлено, що відповідачка визнає повністю заявлені позивачем позовні вимоги та не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення позову про розірвання шлюбу та залишення проживання їх неповнолітньої дитини - з батьком. Позиція сторін в справі свідчить про добровільні, договірні відносини між ними щодо подальшого проживання їхньої спільної дитини. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша та четверта статті 12 ЦПК України). Судове рішення про залишення проживання дитини не перешкоджає розгляду спору про визначення місця проживання дитини та не носить преюдиційного характер. Тому суд після розірвання шлюбу між сторонами неповнолітню дитину сторін залишає проживати з позивачем. Згідно ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи те, що відповідачка позовні вимоги визнає, суд приходить до висновку про повернення позивачу [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору в сумі 1073,60 гривень згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки АТ «РВС БАНК» № 03-1720789/1/С від 03.07.2023, що становить 536,80 гривень.

Outcome: approved